Bez duše zvijer je svaka za preziruce naše oci,
U gaju, brlogu i polju,
Pokrik se diže da svjedoci
bezdušju covjekovu.
Ono što cete vidjeti u ovom filmu nisu izolirani slucajevi.
Sav materijal, ukoliko to nije drugacije navedeno, je snimljen u Australiji, ali u
vecini slucajeva predstavlja industrijske standarde u svim zapadnim zemljama.
Vecina ljudi sebe smatra ljubiteljima životinja.
Mi ih vidimo, ne kao objekte,
vec kao kompleksna bica sa kojima dijelimo planetu,
svoje živote i
svoje domove.
Uživamo u njihovom užitku,
teško nam je kada su u boli,
slavimo njihovu inteligenciju i individualnost
kada su clanovi naše porodice,
ili kada ih posmatramo u njihovom prirodnom okruženju.
Misao o nanošenju nepotrebne boli ili patnje, za mnoge od nas je nepodnošljiva.
Tako da za one koji nas hrane, oblace i zabavljaju,
biramo pratiti put koji minimizira
ili potpuno eliminira njihovu patnju.
Slikovita mala farma i ikona farmera punog ljubavi.
Human i bezbolan kraj, mala cijena rado placena za dobro odživljen život.
Aranžman kroz koji obje strane dobijaju.
Skriveno od ovakvog videnja, van pogleda, van misli,
oni prestaju biti individue, i vecinu znamo samo kao stoku,
bezlicne jedinice produkcije u sistemu nesagledivih razmjera,
izuzeti od zakona protiv okrutnosti koji štite životinje koje su nam ljubimci.
Njihova patnja se ne vidi i ne cuje.
Njihova vrijednost je odredena samo po njihovoj korisnosti za ljudsku vrstu,
koja je racionalizirana vjerovanjem u našu sopstvenu superiornost
i osjecaj da je moc jednaka pravu.
Ovaj osjecaj moramo preispitati.
Tokom šezdesetih, bilo je oko 50,000 farmi svinja u Australiji.
Danas, ima ih manje od 1400,
pa ipak je ukupan broj uzgojenih svinja i onih ubijenih za hranu porastao.
Od 2015. je u 49 farmi bilo smješteno 60% od ukupne populacije svinja u državi.
Vecina svinja uzgojenih za hranu pocinju svoje živote u sanducima za prasenje
a to je mali obor sa centralnim kavezom,
dizajniran tako da dozvoli prašcicima da doje majku, krmacu,
a da njoj onemoguci kretanje.
Ucestalost mrtvorodenih ili mumificiranih prašcica
se obicno povecava sa svakim okotom kako tijela krmaca postaju manje
sposobna da se nose sa velikim okotima koje potice industrija.
10-18% prašcica koji se rode živi nece doživjeti kraj perioda dojenja,
podleci ce bolestima, gladi i dehidraciji,
ili ce ih slucajno zdrobiti njihove zarobljene majke.
Ukljuceni u žrtve su mršavci svakog okota,
koje se smatra ekonomski neisplativim, pa ih ubiju radnici.
Oni koji prežive prve dane dožive sakacenje bez olakšanja boli,
njihovi repovi i zubi se sijeku kako bi se smanjio kanibalizam...
isjeku se komadi njihovih ušiju, ili se probiju radi oznacavanja, kao sredstvo identifikacije.
Odnešeni su od njihovih majki kad su stari 3-5 sedmica.
Vecina završi u klaonici oko 5 mjeseci kasnije.
Kako stare, bivaju premješteni u obor za uzgoj, zgurani u sopstenom izmetu.
Neke od ženskh svinja se cuvaju kao zamjena za krmace u ciklusima razmnožavanja,
pažljivo su odabrane radi njihove predvidene sposobnosti za velike okote.
Vecina svinjaca koristi vještacku oplodnju prije nego prirodno parenje,
pošto tako mogu oploditi oko 30-40 ženskih svinja sa jednim veprom.
Radnici prikupljaju sjeme masturbirajuci veprove,
a onda ga umecu u krmace putem podignutog katetera poznatog kao “roda za svinjetinu”.
Veprove i dalje koriste da bi uzbudili ženke prije oplodnje,
ali su sprijeceni da se pare.
Kada je potvrdena trudnoca, krmaca biva premještena u jedan od dva tipa zatvorenog smještaja
tokom cjelokupnog trajanja njenih 16 sedmica trudnoce.
Štale za krmace su individualni kavezi u kojima, kao i u sanduku za prasenje,
krmace samo mogu napraviti jedan ili dva koraka naprijed ili nazad
i ne mogu se okrenuti oko sebe.
Iako postepeno izlaze iz upotrebe u vecini svinjaca u Australiji,
štale za krmace ostaju potpuno legalne bez kazne za držanje krmaca u njima
na duže periode od dobrovoljne granice od 5 dana.
Ovo je slicno prividnoj “zabrani” štala za krmace u Evropskoj uniji
koja u stvarnosti dopušta do 4 sedmice provedene u njima po trudnoci.
Kada im se da izbor, svinje ce vršiti nuždu
daleko od mjesta na kojem spavaju i jedu.
Ekstremni uslovi zatocenosti naprave veliku psihološku štetu.
Alternativni, grupni smještaj,
podrazumijeva da su svinje u krdu u malim betonskim oborima.
Nedostatak prostora i stimulansa može izazvati da svinje postanu agresivne.
Oni koji upadnu u odvodni sistem kroz otvore u podu
su ostavljeni da izgledne ili da se uguše u rijeci otpada.
Sedmicu prije nego ce se okotiti,
premještene su u sanduke za prasenje
u kojima ce ostati tokom sljedecih 4-6 sedmica.
U nemogucnosti da vježbaju, krmacini mišici ce da oslabe toliko da
ce ona imati poteškoce da ustane ili legne...
Kako bi minimizirali gubitak mišicne mase, radnici ce da je natjeraju da ustane bar jednom dnevno.
Ona ce razviti žuljeve od pritiska na grubim podlogama...
Ili rane i infekcije od fizickog naprezanja,
ponavljanog prasenja i loših uslova...
... koji takoder mogu dovesti do djelomicne paralize,
onemogucavajuci je da dohvati hranu i vodu na prednjem dijelu njenog kaveza...
...ili može cak da dovede do smrti u kavezu.
Ona ce bespomocno gledati kako njeni prašcici oboljevaju i umiru,
ili kako ih sakate i zlostavljaju radnici sve dok ih ne uzmu od nje.
Ona ce izdržavati ovaj ciklus cetiri puta tokom dvije godine
prije nego li je zamjene i pošalju na klanje,
ili je ubiju na licu mjesta i odbace.
Izraz “slobodni uzgoj” jednostavno znaci da su svinje rodene vani u malim kolibama,
ali onda provedu ostatak svog života u šupama,
suocavajuci se sa istom prenatrpanošcu, zdravstvenim uslovima i problemima u ponašanju kao i u svim drugim farmama svinja,
stojeci do koljena u sopstvenom izmetu.
Iako mogu živjeti 10-12 godina, vecina svinja je ubijena kad su stare 5-6 mjeseci.
Smještene su u transportna vozila u svinjcu
i odvežene, cesto preko dugih razdaljina do klaonice,
bez hrane, vode i zaštite od ekstremnih vrucina ili hladnoce.
U klaonici ce cekati u malim betonskim ili metalnim oborima,
obicno preko noci, i dalje bez hrane i sa ogranicenim ili bez pristupa vodi.
Ujutro, na silu ih se skupi u prostor za klanje,
cesto uz koristenje elektricnih pištolja.
Najcešce korištena metoda omamljivanja i ubijanja svinja u Australiji,
koja se koristi u svim glavnim klaonicama svinja i koja se smatra “najhumanijom” i efikasnom opcijom,
je komora sa karbon dioksidom.
Sistem rotirajucih kaveza spušta potpuno svjesne svinje, dvije ili tri odjednom,
u veoma veliku koncentraciju gasa,
koji im pocne peci oci, nosnice, sinuse, grla i pluca
dok se guše.
Niža koncentracija karbon dioksida bi izazvala manje boli i stresa,
ali bi puno duže trajao proces onesvješcivanja svinja,
što je ekonomski neisplativo.
Krmace se šalju u komoru u gondolama, jedna po jedna.
Radi njihove velicine, gas je manje efikasan,
pa se neke vracaju djelomicno svjesne,
a u tom slucaju mogu takoder biti kasnije omamljene i strujom.
Nagnute u pravcu druge strane komore,
vratovi svinja bivaju presjeceni i one iskrvare.
Elektricno omamljivanje, koje se koristi u manjim klaonicama,
ima vecu šansu za neuspjeh.
Neodgovarajuci napon, pozicija omamljivaca ili trajanje primjene,
ili nemogucnost da se zasijece vrat dovoljno brzo,
može dovesti do toga da svinja bude samo paralizirana i u nemogucnosti da se pomjeri
dok i dalje osjeca bol,
ili se vraca svijesti dok krvari.
Treptanje i ritmicko disanje su jaki indikatori svjesnosti.
Jedna po jedna, one su ustrijeljene jedna pred drugom.
Pneumatski pištolji su druga opcija koju koriste manje klaonice.
Raznoliki penetrativni pištolji ispale šipku kroz lubanju životinje
kako bi trajno oštetili njihov mozak,
onemogucavajuci da ponovno dodu svijesti,
dok pištolji bez penetracije naprave tupi udarac kao cekic.
Efikasno omamljivanje zahtijeva da pištolj bude postavljen pod odgovarajucim uglom
na odredenom dijelu glave,
što je cesto teško napraviti ako pokretanje glave nije onemoguceno.
Nakon što su posvjedocili ubistvima svojih prijatelja koji su ubijeni prije njih,
ili pošto su namirisali krv na podu,
oni prezaju od ulaska u kavez za ubijanje
Penetrirajuci Šermerov pištolj je i manje efikasan kad se koristi na velikim svinjama, kao što su krmace.
Za njih, alternativa može biti korištenje puške.
U ovom slucaju, preciznost je još teža.
Nakon što iskrvare, svinje se odbace u spremnike sa kljucalom vodom
kako bi im omekšala koža, a cekinje i dlaka bile uklonjene.
One koje nisu omamljene i ubijene na odgovarajuci nacin, napokon umru gušenjem.
Otpadni proizvodi - koža, kosti, njuške, utroba i masnoce -
se odvoze kamionima do postrojenja za proizvodnju da se prerade u mast
za hranu, sapune, lubrikante i bio-gorivo,
ili u druge proizvode, kao što je želatin.
Divlje svinje su dovedene u Australiju sa Prvom flotom,
a sada okupiraju oko 40% zemlje,
najviše u Queenslandu i New South Walesu.
Praksa lova na svinje psima obuhvata lovce koji puštaju trenirane i agresivne pse
da prate, uhvate i rane žive svinje,
te da ih drže na mjestu
dok ne dodu lovci da ih uhvate i dokrajce nožem.
Iako su divlje svinje proglašene štetocinama,
nerijetko lovci puste mladu prasad u nacionalne parkove
kako bi se kasnije vratili da ih love.
Život za koke nosilje pocinje u inkubatorskim stanicama.
Jaja koja su sakupljena od ptica majki se cuvaju, inkubiraju i izlegu tokom 31 dana.
Onda se tek izlegli mužjaci i ženke razdvoje na odvojene transportne trake.
Ovdje, u najvecem inkubatoru u Australiji, genetski su ih modificirali
kako bi mužjaci bili drugacije boje od ženki, radi bržeg sortiranja.
Pošto ne proizvode jaja
i ne pripadaju vrsti kokošaka koje se koriste za meso,
pilici mužjaci se smatraju otpadnim proizvodom,
kao i sve ženke koje su videne kao deformirane i slabe.
Sortirani su na odvojenu transportnu traku od zdravih ženki
na prvi dan svoga života, i poslati u industrijski blender koji se zove macerator ili drobilica.
Ova praksa je legalna i RSPCA (Kraljevsko društvo za prevenciju okrutnosti prema životinjama) je smatra humanom.
Manje inkubatorske stanice mogu koristiti gas, karbon dioksid
ili jednostavno uguše pilice u plasticnim vrecama.
Sve komercijalne farme jaja -
u kavezima, stajama, slobodnom uzgoju, organske, koje imaju RSPCA odobrenje,
ukljucuju ubijanje pilica koji su mužjaci,
do broja koji ugrubo iznosi 12 miliona godišnje u Australiji.
U meduvremenu, zdrave ženke nastavljaju dalje do mašina za bolno odsjecanje vrha kljuna.
Kvockama se uklone vrhovi kljunova kako ne bi jedna drugu povredivale
tokom boravka u zatvorenim farmama jaja.
Pilici se onda stavljaju u gajbe i odvoze kamionima farmi za uzgajanje,
gdje ce ostati 4 mjeseca dok ne pocnu nositi jaja.
Mali broj mužjaka ce biti pošteden od sudbine u drobilici
kako bi sa odabranim kvockama služili kao roditelji novih pilica,
liježuci i oplodavajuci jaja za inkubatorsku stanicu.
Druge kvocke se šalju dalje na farme jaja diljem države.
Oko dvije trecine ukupnih 18 miliona koka nosilja u svakom trenutku u Australiji
su smještene u baterijske kaveze.
Svaka šupa sadržava do 100,000 kvocki, a 4 do 20 ih je u istom kavezu,
gdje svakoj pripada prostor manji od površine papira A4 formata.
One ne mogu protegnuti svoja krila niti ispoljiti ni jedno prirodno ponašanje
kao što je kupanje u pjesku, kljucanje ili potraga za hranom.
Radi dekada genetske manipulacije i selektivnog uzgoja,
one nose jaje skoro svakog dana što cini ukupno oko 330 jaja godišnje,
dok divlja kokoška snese 10 do 15 jaja godišnje.
Kako vremenom stare, loši uslovi i psihicki stres precestog lijeganja jaja
ostavi traga na njihovo zdravlje, što indicira postepeni gubitak perja
i sve više blijeda krijesta, što ukazuje na anemiju.
Smrti u kavezima su uobicajene,
a zbog velicine postrojenja mogu ostati neprimjecene duge periode vremena,
prisiljavajuci preživjele kokoši da žive nad leševima koji trule.
Noviji sistemi kaveza sakupljaju izmet na prenosnim trakama ispod kaveza,
dok stariji sistemi ostavljaju da se otpad nakuplja na podu.
Ptice koje uspiju da pobjegnu iz kaveza su ostavljene da umru u ovim rupama sa otpadom.
Kada su stare 18 mjeseci, nakon života provedenog u kavezu više od godine dana, njihova proizvodnja
ce biti znacajno usporena, toliko da ce ih se smatrati “potrošenim”.
Tada ih se “preseli” - izvuku ih iz kaveza i uguraju u sanduke,
što cesto rezultira frakturama kostiju radi grubog ophodenja.
Koliko cesto im se lome kosti?
“Kad god uzmem jednu, slomljene su.”
“Svaki put.”
“Prestani s kukanjem inace cu ti slomiti i drugu nogu.”
Nih se ili uguši gasom i onda ukopa, ili ih se preradi,
ili pošalje u klaonice, i zamijeni sa novim, cetveromjesecnim kvockama.
Sve do 2016.g.,
nisu postojali nacionalni standardi za oznaku jaja iz slobodnog uzgoja.
Sada, farme sa slobodnim uzgojom imaju maksimalnu gustinu od
10,000 kvocki po hektaru vanjskog prostora - jedna po metru kvadratnom -
iako još uvjek provode vecinu svoga vremena nagurane skupa u velikim šupama.
Prirodno, kokoške imaju socijalnu hijerarhiju po kojoj žive, a koja se zove “poredak kljucanja”,
ali samo mogu da prepoznaju oko 100 drugih kokošaka.
U šupama i na poljima sa hiljadama drugih ptica,
njihova nesposobnost da zadrže ovaj poredak kljucanja rezultira haosom.
Slabe ptice bivaju kljucane bez mogucnosti da pobjegnu.
Bolest se brzo širi.
Incident pticje gripe na farmi jaja slobodnog uzgoja u New South Walesu 2013.g.,
je izbio, kako se smatra, kontaktom sa divljim patkama,
i doveo do smrti preko 400,000 kvocki sa farme.
Mnoge velike farme slobodnog uzgoja takoder imaju farme sa kavezima na svojim posjedima,
tako da jaja s obje strane završavaju u istim pakovanjima.
Analiza firme Egg Corporation, obavljena 2009.g., je pokazala da broj od cak
jednog od šest jaja prodatih kao ona “iz slobodnog uzgoja” su u stvari snjele kokoške iz kaveza.
Kao i u farmama sa kavezima,
kvocke iz slobodnog uzgoja se šalju u klaonice od 18. mjeseca života,
što je daleko krace od deset godina koliko bi njihov život prirodno trajao.
U klaonicama, kvocke su lancima okovane i obješene naglavacke na pokretnu traku.
Supštene su u kupku elektrizirane vode koja ih omami
prije nego li njihovi vratovi budu prerezani automatskim sjecivom,
ali ako dignu glave, mogu da ostanu pri svijesti,
suocavajuci se sa oštricom potpuno svjesne,
ili se utapajuci u kljucaloj vodi u daljem procesu.
Zaklane kokoške vecnom završe u pilecim proizvodima niže klase
kao što je mljeveno meso, ili se dodaju u perutninu za prehranu kucnh ljubimaca
ili se dodaju hrani za životinje na farmi.
Kokoške uzgajane za meso, poznate kao brojleri,
su vece nego koke nosilje,
dizajnirane su ljudskim uplitanjem kako bi brzo rasle do masivnih velicina.
Njihov kratki život pocinje u inkubatorskim stanicama za brojlere.
Iako se i ženke i mužjaci koriste u ovoj industriji,
i ove inkubatorske stanice koriste drobilice...
ili gasne komore,
za slabe ili derofmirane ptice za koje se ne ocekuje da dosegnu težinu dovoljnu za klanje.
Preživjele, dan stare kokoši su odvežene kamionima do farmi za uzgoj brojlera.
Od 2016.g., ima 530 farmi za uzgoj brojlera u Australiji,
smještajuci skupa u svakom trenutku ukupnu populaciju od oko 90 miliona ptica.
U svakoj kolibi ima 40 - 60 hiljada pojedinki.
Tokom prve sedmice njihovog života, smrtnost od 4-6% je normalna,
što cini od 1600 do 3600 mrtvih kokošaka po kolibi, a to je ugrubo 200-500 dnevno.
Vecinu ce mrtve naci radnici,
a i one koje izgledaju slabo ili su ranjene ce biti ubijene ili odbacene žive.
“Ubio sam 465 unutra”
“Skoro pa je bilo 1000 ptica koje sam obio u tri kolibe"
“Ne ubijam ja samo bolesne"
“Ubijam i one koje još trce"
“ali znam da to nije u redu“
“Je li važno da li one još pijucu ovdje?"
“Nekada ih ne uspiju ubiti do kraja"
“Ali sve što ja uradim je - ja ih samo uhvatim za vrat odozada...”
“Znaš da si to dobro napravio kad više ne pijucu"
“Vrat je slomljen”
“Ne može pijukati“
“Znaš da si to dobro napravio kad više ne cvrkucu.”
Kako rastu, brzo popune raspoloživi prostor u kolibi,
živeci medu rastucim kolicinama sopstvenog izmeta.
Smrtnost opada, ali je umiranje još uvijek ocekivano.
Nedaleko od koliba, tijela se stavljaju na hrpu i kompostiraju.
Selektivni uzgoj, nedostatak vježbe radi prenatrpavanja,
umjetno svjetlo i korištenje puno antibiotika koji poboljšavaju apsorpciju hrane,
rezultiraju time da moderni brojleri
dosegnu težinu za klanje od 3kg za samo 35 dana,
što je puno više od prirodnih 2kg za 96 dana.
Njihova tijela imaju puno poteškoca da se nose sa ekstremnim fizickim pritiskom,
što cesto dovodi do koštanih, srcanih i problema sa metabolizmom.
Od ukupnih ptica koje dospiju u klaonicu, 90% njih ima vidno deformiran hod.
Kolibe nisu ocišcene tokom cjelokupnog perioda od 5-7 sedmica,
što izaziva visoku koncentraciju amonijaka koji može da iziritira i opece njihovu kožu
i ošteti njihove organe za disanje.
Kokoške koje se prodaju pod RSPCA oznakom koja je dozvoljena
imaju samo jedno sjedalo koje seže sredinom šupe,
ali u svemu drugom, uslovi i procesi su identicni.
Depopulacija se dešava uz prigušeno svjetlo u sred noci,
kada su ptice najmirnije i kad ne mogu vidjeti šta se dešava.
Obicno ih radnici po ugovoru hvataju rukom
i gurnu u plasticne sanduke,
koji se onda viljuškarima dižu na kamione za transport do klaonice.
Kao i koke nosilje, grubo su obješene o svoje noge na okove pokretnog automata...
potom umocene u elektricnu kupku za omamljivanje,
dok sve ptice koje su podigle svoju glavu nastavljaju potpuno svjesne
prije nego im vratovi budu presjeceni rotirajucom oštricom.
Radnik stoji pored za ptice koje oštrica promaši.
Curke uzgojene na farmi su selektivno uzgojene
da narastu tako velike da se ne mogu više prirodno pariti,
tako da industrijski uzgoj curki ovisi o umjetnoj oplodnji,
kako vidimo na farmi slobodnog uzgoja u Viktoriji
iako se smatra standardnom praksom
na malom broju Australijskih izlijegališta za curke.
Veoma radoznale ptice, one se uzgajaju slicno kao i kokoške,
sa 10-14 hiljada jedinki po šupi, što je šest curki po metru kvadratnom.
Genetske promjene i vještacko osvjetljenje za obimnije hranjenje,
doprinose stopi rasta koja je duplo brža od one kojom rastu clanovi njihove vrste u divljini.
One ubrzano dosegnu težinu koju njihove noge ne mogu da nose.
Pošto žive u sopstvenom izmetu, rane budu lako inficirane.
Ucestalost smrti raste sa godinama
do prosjecne stope od 3-5% za ženke
pred kraj njihovih 12 sedmica ukupnog života provedenog u šupama,
i 10-12% za mužjake pred kraj njihovih 16 sedmica dugih života.
Mrtve ptice se sakupe i bace kao smece.
Ostatak se odveze u klaonice,
gdje ih udaraju, šutaju i tuku
dok su obješene naglavacke na liniju klanja.
Manje klaonce ponekad koriste sprave za pojedinacno klanje.
4 do 5 milliona je ubijeno svake godine u Australiji,
a vecina ih je kupljena i konzumirana u periodu oko Božica.
Do kraja godine, a nekada tokom nekoliko godina, ostatak njih ostaje zamrznut.
Kao i sa brojlerima, drobilice se još uvijek koriste u izlijegalištima pataka
za slabe ili deformirane pacice za koje se ne ocekuje da ce preživjeti proces rasta.
Farme pataka imaju mnogo zajednickog sa uzgojem ptica za piletinu i curetinu.
Odvežene iz izlijegališta prvog dana svog života,
pacicima se potice rast, ubrzavajuci ga tokom 7 sedmica,
dok su smješteni sa hiljadama drugih
u rijetko cišcenim šupama u kojima su bolest i smrtnost uobicajeni.
Patke su vodene životinje, tako da one prirodno imaju slabe nožne zglobove
pošto prirodno ne moraju nositi svoju težinu na duže preiode.
Tamo gdje je površinska voda na raspolaganju, patke ce plutati dugo,
imajuci malo pritiska na svojoj muskulaturi i kostima.
Medutim, kada nemaju na raspolaganju površinske vode,
što je slucaj sa svim Australijskim farmama, ukljucujuci one sa etiketom slobodnog uzgoja,
patke moraju nositi težinu svog cijelog tijela na svojim nogama tokom 7 sedmica
- cesto i duže za patke koje se uzgajaju za parenje -
što dovodi do hromosti, iscašenja zglobova i lomova kostiju.
Selektivni uzgoj koji je usmjeren na brži uzgoj pataka, tako da budu teže,
što udruženo sa nedovoljnom izgradnjom kostiju
njihovog premladog skeleta,
dodaje još više pritiska na njihove vec slabe nožne zglobove.
Bez vode za potapanje bar svojih glava,
patke ne mogu da održavaju svoje oci, nozdrve i perje cistim,
povecavajuci rizik od bolesti ili sljepila.
Dok žive u svom izmetu, visoki nivoi amonijaka u vazduhu
mogu izazvati bolne opekotine na njihovim stopalima i pogoršati rane i povrede.
Ovi loši uslovi za boravak i prenatrpanost
obicno vode ka neurološkim bolestima u kojima nedostatak koordinacije, te tremor glave i vrata,
vode do paralize, konvulzija, kome i smrti.
Kada bolesne ili povrijedene patke nadu radnici,
ubiju ih tako što im slome vratove.
Nakon 49 dana, sakupljene su u sanduke
i viljuškarom prenešene na kamione, da bi bile poslane u klaonicu.
Mnogi ne prežive ovo putovanje.
Baš kao kokoške i curke,
i patke okace za njihova stopala na traku za klanje.
Tipicna kupka za elektricno omamljivanje, opet nije uvjek efikasna,
tako da mnoge ptice dožive da im presjeku vratove dok su još žive
i da na kraju umru od gubitka krvi ili udavivši se u posudi sa kljucalom vodom za naparivanje.
Od 2018. tri države u Australiji
su zabranile rekreativni lov na divlje patke radi okrutnosti,
ali u Viktoriji, u Južnoj Australiji i Tazmaniji,
praksa ostaje legalna svake godine tokom otvorene sezone.
Populacija vodenih ptica u Viktoriji je stalno opadala,
dok je 2017. dosegla najniži broj u 34 godine,
pa ipak lov se nastavlja uz opravdanost kroz razvoj biznisa
u ruralnim zajednicama koje okružuju mocvarna podrucja,
te uobicajen osjecaj uživanja i zadovoljstva kojeg osjete lovci.
Procjene kompjuterskih simulacija i izvještaja spasitelja u mocvarama
pokazuju da lovci pataka ostave ranjenih i neuhvacenih ptica bar onoliko
koliko ubiju i uhvate, što je mnogo hiljada pataka
ostavljenih da pate ili umru od posljedica netretiranih povreda.
Dodatno, tijela mnogih zakonom zašticenih vrsta,
kao što je rijetka i ugrožena pjegava patka,
su nadena u mocvarama tokom sezone lova,
kada su lovci pogrešno identificirali vrstu prije pucanja,
ili su samo pucali.
Oko 80% perja i krzna u svijetu
koji se koriste za jakne, vrece za spavanje i dušeke dolaze iz Kine,
u kojoj cupanje perja na živo kod pataka i guski ostaje uobicajena praksa.
Ovo ukljucuje bolno cupanje perja iz pticine kože,
što ostavlja krvave i otvorene rane,
proces koji je ponovljen puno puta prije nego napokon budu zaklane.
Cak i snadbjevaci koji nose certifikat za standard odgovorno dobijenog perja
su dokazano ucestovali u procesu cupanja perja na živo.
Na kraju, nije moguce znati da li odredeni produkti od perja
u Australiji ili na drugim mjestima dolaze sa ovih farmi.
Kao i ljudi, krave imaju jak majcinski instinkt
i formiraju bliske odnose sa svojim mladuncima.
Moraju ih roditi da bi proizvele mlijeko.
Na farmama mlijeka one su oplodene na silu
svake godine, kako bi nastavile davati mlijeko,
obicno pomocu vještacke oplodnje umjesto prirodnog parenja
što zahtjeva od radnika da ubace svoju ruku u kravin anus
i drže grlic materice dok ubrzgavaju sjeme predhodno uzeto od bika.
Njihova telad su odvedena od njih nekoliko sati nakon rodenja
kako bi se mlijeko koje je predvideno za njih skupljalo i prodavalo ljudima koji ga piju.
Tokom nekoliko dana nakon razdvajanja,
majke traže svoje tele
danonocno.
Poznato je da znaju tugovati danima ili cak i sedmicama.
Muška telad, poznata kao “bobi” telad
smatraju se beskorisnim za mlijecnu industriju
jer nikada nece biti u mogucnosti da proizvedu mlijeko.
Oni se drže u izolaciji pet dana Prije nego budu ukrcani na kamion
i poslani u klaonice.
Mogu biti držani bez hrane zadnjih 30 sati života.
Izgladnjeli, zbunjeni i ocajno tražeci ljubav,
u oborima u klaonicama placu za svojim majkama,
a tu ce biti ubijeni sljedeceg jutra.
Oni koji izbjegnu ušamucivanje ili koji nisu u potpunosti ošamuceni
bivaju svjesni dok ih ubijaju.
Svake godine, samo u Australiji ce kao otpad mlijecne industrije
biti ubijeno oko 700,000 muške teladi.
Mali dio muške teladi živi duže, do 20 sedmica,
kako bi bili ubijeni za meso.
Ženska telad su držana u izolaciji,
hranjena zamjenskim mlijekom u prahu,
kako bi se najzad i one pridružile ciklusu i bile oplodene.
2-3 puta dnevno, laktirajuce krave ubacuju se u prostor za mužu
i spajaju su na undustrijske mašine za mužu.
U prirodnim uvjetima, one mogu živjeti do 20 godina.
Na mlijecnim farmama traju samo 4 do 8 godina,
neke - poznate kao padalice - podlegnu pod pritiskom
od kontinuiranog oplodavanja i proizvodnje do 10 puta više mlijeka
nego što je prirodno moguce,
a ostale se šalju u klaonice kada njihova proizdovnja mlijeka pocne da usporava
ili kada postanu previše povrijedene da nastave.
Vještacka oplodnja se preferira umjesto prirodnog parenja i u mesnoj industriji.
Telad koja se odgaja za govedinu su podvrgnuta raznim bolnim hirurškim procedurama
bez anestezije, ukljucujuci žigosanje i rezanje rogova...
oznacavanje bušenjem ušiju...
kastracija sa sjecivom,
ili kroz praksu koja se zove zvonjenje,
gdje je elasticna traka cvrsto stegnuta oko testisa,
zaustavljajuci protok krvi dok na kraju ne istrunu i ne otpadnu.
...kao i brendiranje sa vrelim celikom.
Oni koji se razbole obicno nemaju veterinasku njegu i stanje se brzo pogorša.
Lijekovi, ukljucujuci antibiotike, hormone za rast, vitamine i suplemente,
kao i progesteron za održavanje trudnoce su ubrzgavani...
ili ubaceni u vaginu,
ili im se daju oralno.
Ove i druge standardne rutine, kao što je sortiranje ili provjera trudnoce,
podrazumijeva da se stoka na silu potjera kroz prolaze u dvorištu
u zatvorenu kutiju zvanu prostor za individualnu pažnju.
“Jebem ti, okreni se, ti ružna kucko”
“Dodi debela vreco govana”
Oko 40% ukupnih govedih zaliha u Australiji
i 80% govedine prodane u velikim domacim supermarketima
dolazi od goveda koji provedu zadnjih 10-15% svojih života
upakovani u jalove hranilice
gdje se debljaju žitaricama prije nego budu zaklani sa 18 mjeseci.
Primorani su da udu u kavez za ubijanje iz kojih ce ocajnicki pokušavati da pobjegnu.
“O, da!"
"Smiri se, picko jedna"
Penetrirajuci Šermerov pištolj je najcešca metoda koja se korsiti za ošamucivanje krava,
ali manji pištolji su uglavnom manje efektni za ovako velike životinje,
izazivajuci samo bol i limitirajuci mobilnost, ali ne izazivajuci nesvjesnost.
Puška nije tako cesta alternativa.
Pored toga što svjedoce kako životinje prije njih bivaju omamljene
ubijene, a ponekad i obradene,
u vecini slucajeva takoder su primorane da cuju sudbinu koja ih ceka iz susjedne sobe.
Neke krave su ubijene dok su trudne i krv njihove nerodene teladi,
poznata kao fetalni teleci serum ili fetalni govedi serum,
od velike je važnosti za farmaceutsku industriju,
i donosi oko 600 dolara po litru.
Koža krava i bobi teladi šalje se u štavionice i preraduje u kožu
koje se vecina kasnije izvozi u inostranstvo.
Postoji cesta zabluda
da je koža nusproizvod mesne industrije namjenjen za smanjenje otpada.
Mnogo tacije je reci da je to dodatni proizvod,
nekada ekonomski isplativiji od mesa
do te mjere da sve više i više životinja
biva ubijano zbog kože prije nego li zbog mesa.
Jeftina koža koja se koristi za cipele, torbe i druge dodatke
takoder je uvežena u Australiju, Sjedinjene Americke Države i Europu
iz zemalja u razvoju kao što su Indija i Bangladeš.
Pošto se krave smatraju svetim životinjama u Hinduistickoj religiji,
klaonice su zabranjene u 24 od 29 Indijskih država.
Kako bi klanje za kožu bilo legalno,
prvo ih se mora transportovati stotinama ili hiljadama kilometara
u jedna od pet država poštedenih ovog zakona ili preko granice u Bangladeš.
Zavisno od rute i broja životinja
- nekada u hiljadama pojedinki - vecina ovog transporta može biti obavljena pješke.
Za pripremu, vecina ima potkovice zakucane za stopala
i užad cvrsto stegnutu kroz noseve.
Iscrpljene, izgladnjele i žedne, mnoge kolabiraju tokom puta,
prisiljene da stoje jer im je kroz nos provuceno uže ili im lome rep...
udarane su štapovima i mažu im oci ljutim paprikama.
Do kraja putovanja, one su skucene i idu iz kamiona u kamion,
rogovi su im izbušeni i udaraju jedna drugu, a kosti im cesto bivaju slomljene.
One koje dospiju u klaonicu ubijene su jedne naocigled drugih
bez prethodnog ošamucivanja.
neke cak bivaju žive oderane.
Koža se potapa u otrovne kemikalije
za koje se zna da izazivaju rak ili hronicne kožne bolesti,
uglavnom kod djece.
Osnovni koncept rodea
je fizicka kontrola i dominancija nad slabijim i ranjivijim bicima.
Telad, volovi i bikovi se fizicki provociraju
za zabavu gledatelja
u 240 rodea održanih diljem Australije svake godine.
Obicno mirnije životinje trpe uvrtanje repova,
elektrošokove
i druga fizicka zlostavljnja iza scene,
kao i upotrebu metalnih štapova i kaiševa koji su im zategnuti oko abdomena,
kako bi se “koprcali” i izgledali divlji.
Sa intenzitetom i rizikom integrisanim kao faktorima koji ovaj spektakl cine zabavnim,
povrede su neizbježne.
“On samo ima mali problem da stoji pravo na sve cetiri noge”
“Iskoristi ce svoju snagu, kako bi se ispravio sa zemlje”
“Reci cu vam, ovaj junac nikako nije spreman
za suradnju sa ovim kaubojem veceras, ljudi”
“Da, znaš šta, on ne želi da ima
bilo šta sa takmicenjem veceras”
“Nemojte misliti da se ne staramo o ovoj stoci
jer su oni zbrinuti na apsolutno izuzetan nacin“
Hvatanje teladi i volova konopcem ukljucuje korištenja lasa za hvatanje prepadnutih životinja
dok one pokušavaju pobjeci, nasilno ih vukuci da ih zaustave,
i cesto završe sa modricama, slomljenim rebrima, rogovima, pa cak i vratovima,
poderanih ligamenata, sa unutarnjim krvarenjem i oštecenjima potkožnog tkiva.
“Zimsko jagnjenje” je praksa impregniranja ovaca
tako da one radaju u zimskim mjesecima,
što znaci da su njihova janjad odbijena od dojenja u proljece kada su pašnjaci najplodniji.
Iako ovo omogucuje janjadima da brže rastu,
ipak rezultira da 10-15 milijuna novorodenih jaganjaca - pri cemu jedno od cetiri -
umre u roku od 48 sati nakon rodenja od uticaja ekstremne hladnoce.
Za farmere je ovo ipak pogodnija opcija u odnosu na troškove koji su potrebni za hranu
za jagnjenje tokom toplijih mjeseci.
Merino ovce, od kojih se proizvodi oko 80% vune u Australiji,
se selektivno uzgajaju da imaju naboranu kožu
što rezultira velikom kolicinom vune
cineci ih ujedno više podložnima infekcijom buhama.
Da bi se umanjila prljavština i rizik napada buha za janjad koja prežive do ljeta,
repovi im se skracuju ili odrežu u potpunosti,
i cesto ih ošišaju u isto vrijeme,
što ukljucuje rezanje kože metalnim makazama
oko zadnjice i oko repa.
Ako su janjad mlada od 6 mjeseci,
ova procedura je legalna bez bilo kakve anestezije.
Ovcari su placeni po broju ovaca koje ošišaju, a ne po satu,
tako da se brzina prioritizira u odnosu na preciznost,
i nema zahtijeva da imaju formalnu obuku ili akreditaciju.
Nakon nekoliko godina, kada više ne mogu proizvoditi dovoljno vune
da bi se smatrale profitabilnima, ovce se šalju na klanje i prodaju se kao ovcetina,
dok se janjad uzgajana za meso ubijaju izmedu 4 i 12 mjeseci starosti,
što je daleko ispod njihovog prirodnog životnog vijeka od 12-14 godina.
19 od 32 miliona ovaca ubijenih svake godine u Australiji
idu na prodajne sajmove,
koji posreduju izmedu farmi i klaonica ili privatnih kupaca,
gdje se životinje, ukljucujuci stoku, telad, konje, perutninu i svinje,
prodaju na aukcijama.
Izloženost vrucinama, dehidriranost, umor, ili neke od vec postojecih bolesti
su glavni uzroci smrti na ovim prodajnim sajmovima.
Vecinu ovaca kupuju klaonice zbog njihovog mesa.
Nijedna životinja u klaonici ne ide dobrovoljno u svoju smrt.
Ponovo se elektrošokovi pokazuju neefikasnim,
ponovno uzrokujuci samo bol i užasavajuci životinje još više
u njihovim zadnjim trenucima.
Ništa bolja nije ni metoda Šermerovim pištoljem.
“Radi šta ti se kaže"
"Ostani jebeno mirna"
"Sjedi, lezi, okreni se, da"
"Dobar si momak, sad ostaješ bez glave, da"
"Radi šta mu se kaže"
Bez obzira koliko se efikasno cini ošamucivanje,
nemoguce je sa sigurnošcu znati da li je životinja
u potpunosti nesvjesna i ne osjeca bol,
ili je samo paralizirana i u nemogucnosti da se krece, a da i dalje sve osjeca.
U svom tom strahu i ocaju, neke cak i uspiju pobjeci na kratko,
i direktno se suoce sa tijelima onih koji su bili ispred njih,
prije nego što ih se natjera nazad u trku, znajuci da su sljedece na redu.
Koze se uzgajaju za mlijecne proizvode na gotovo isti nacin kao i krave,
konstantno su impregnirane da se osigura neprekidna zaliha mlijeka.
Specijalizovana industrija u Australiji koja broji samo oko 65 farmi,
marketira kozje mlijeko kao lakše probavljivu alternativu
pogodnu za ljude koji su alergicni na kravlje mlijeko.
Širom svijeta, ljudi više piju kozje mlijeko od onog od drugih životinja.
Muška djeca, obzirom da ne mogu davati mlijeko,
se generalno smatraju otpadom i ubijaju se na farmama odmah nakon rodenja,
dok se ženska djeca uzgajaju da proizvode mlijeko,
a neke farme uzgajaju višak koza i prodaju ih za preradu mesa.
Majke koje daju mlijeko se muzu dva puta dnevno
cak i do deset godina prije nego se pošalju na klanje,
proizvodeci najviše oko 4 litre mlijeka dnevno koje se prodaje svježe
ili se od njega pravi sir, puter, sladoled, jogurt i sapun.
Australija je najveci izvoznik kozjeg mesa u svijetu,
od kojeg vecina ide u Sjedinjene Americke Države.
Samo 10% dolazi od koza koje se uzgajaju za meso, a ostatak od koza koje žive na otvorenom,
koje su divlja vrsta koja potice od domacih koza koje su pobjegle,
a koje su u Australiju doveli evropski doseljenici.
Ove slobodne koze hvataju i prevoze
do postaja za hranjenje, poznate kao depo za koze, gdje ih se udeblja prije slanja u klaonice.
Nerijetko se desi i da se trudne životinje šalju u klaonice,
te se neke neizbježno i porode u transportnim kamionima ili u torovima
mahom prije nego su dovedene u prostor za klanje,
a njihove bebe su ostavljene da umru od gladi ili izloženosti,
dok prizivaju svoje mrtve majke.
Losos je riba koja se najviše jede u Australiji,
gdje se pojede skoro 40 hiljada tona godišnje.
Uzgajaju se na kopnu u podvodnim kavezima,
uglavnom u zaljevima na južnim i zapadnim obalama Tasmanije
zbog hladnijih voda.
Svaki kavez može sadržavati oko 60 hiljada riba,
koje su prebacene iz kopnenih mrijestilišta sa 12-18 mjeseci starosti.
Dok rastu, njihov prostor u kavezima se smanjuje,
sve dok nisu stisnuti jedni pored drugih.
Studija iz 2017.g. o uzgajanom lososu u Australiji, Norveškoj, Cileu, Škotskoj i Kanadi
je otktrila da je polovica riba na ovim farmama gluha
kao rezultat ubrzanih stopa rasta koje deformiraju njihove receptore zvuka.
Svjetska baština Macquarie luke na tasmanijskoj zapadnoj obali
je dom najvecoj koncentraciji ribljih farmi u zemlji,
sa tri glavna igraca u industriji lososa - Tassal, Huon i Petuna -
od kojih svi posjeduju nekoliko farmi koje se sastoje od otprilike 24 kaveza.
U periodu od jedne godine do septembra 2016. više od 21 hiljada tona nepojedene ribe
i nebrojene kolicine izmeta su završili u luci.
Tako visoki nivoi zagadenosti su doveli do opasno niskih nivoa kisika
u vodi i vecih rizika od bolesti,
doprinoseci velikom broju smrti na farmama.
Brojni incidenti masovnog pomora od 2015. do 2018. godine
se pripisuju gušenju zbog manjka kisika,
ljudskim greškama i bolestima.
Najveca od tri kompanije, Tassal,
se hvali stopom preživljavanja od 83% na svojim farmama.
Nakon 15-18 mjeseci u ovim okeanskim kavezima i kada su dosegli otprilike 7kg svaki,
lososi su isisani gore kroz izbušenu cijev
u brod na kojem su odmah ubijeni
ili preveženi živi u spremnike na obalna postrojenja za procesiranje.
Barramundi se uzgajaju u svim državama Australije osim u Tasmaniji.
U hladnijim južnim državama,
uzgajaju se zajedno sa hiljadama drugih u malim zatvorenim spremnicima.
U sjevernim državama
uzgajaju se ili u priobalnim kavezima slicnim onim na farmama lososa,
ili u sistemima ribnjaka na otvorenom koji se takoder koriste za pastrmke.
Navodna humana metoda uzgoja i ubijanja ribe na farmama
jeste da ih prebace u ledenu vodu i tako zamrznu žive.
Ovo je spora i bolna smrt, nikako humana,
i ponekad traje i pola sata da bi riba bila ubijena.
Ribe ubijene za sašimi, japanski delikates od svježe ribe
su prvo izbodene u glavu prije nego im se prereže jugularna vena
i onda se stave na led da iskrvare.
Radnje i restorani koji izlažu živu ribu
dopuštaju mušterijama da ocijene svježinu
i tako izaberu koju ribu žele ubiti.
Tri cetvrtine morskih plodova koji se konzumiraju u Australiji je uvezeno iz drugih zemalja,
od kojih su najznacajnije vrste škampi, losos i tuna.
Komercijalni ribarski teretnjaci vuku ogromne mreže kroz vodu iza sebe,
te tako zarobljavaju sve vrste ribe koje se nadu u vodi.
Oko 85% svjetskih zaliha ribe
se trenutno zarobljavaju u punom kapacitetu ili su izlovljene.
Prema trenutnoj stopi lova,
predvida se da ce naši okeani biti bez ribe do 2048. godine.
Industrija uzgoja zeceva u Australiji nailazi na mnoge prepreke.
Veoma zarazne bolesti koje se namjerno izazivaju kako bi se iskorijenili divlji zecevi,
a koje prenose insekti, mogu brzo iskorijeniti cijele farme,
dok se drugi bore na tržišu
sa jeftinijim cijenama divljih zeceva koje lovci zarobljavaju i ubijaju.
Zecevi uzgojeni za meso provedu cijele svoje živote
u žicanim kavezima koji vise iznad poda,
ne mogu ispoljiti svoja prirodna ponašanja kao što je kopanje, skrivanje ili skakanje.
Nakupine izmeta na podu ispod njih
stvara visoke nivoe amonijaka.
Ženski zecevi koji se koriste za razmnožavanje s u primorane da žive u ovim uslovima
do 56 sedmica tokom kojih se kote 7 puta.
Vecina zeceva, koji mogu doživjeti 8-12 godina, su ubijeni kad navrše 12 sedmica.
3 do 4 hiljade zeceva se koristi za naucna istraživanja i testiranje
svake godine u Australiji,
od kojih mnogi dolaze iz ovog postrojenja u Viktoriji.
Vecina krznenih proizvoda koji se prodaju u Australiji su uveženi iz inostranstva,
a vecina tih proizvoda se pravi od zeceva.
Robna marka Akubra je 2015.g. zatvorila proizvodnju u Australiji
i pocela da uvozi zecje krzno iz Evrope.
Australija takožer uvozi krzno iz Kine, koja je najveci svjetski izvoznik krzna.
Od deset farmi zecjeg krzna koje je istražio tajni istražitelj,
polovica njih je cerupala krzno sa živih zeceva,
proces koji se ponavlja svaka 3 mjeseca,
tokom kojih zecevi žive u žicanim kavezima.
Cerupanje rezultira dužom, profitabilnijom dlakom,
u odnosu na onu šišanu ili sjecenu.
Kako zecevi stare, krzno im slabije raste,
pa ih na kraju objese i oderu posljednji put,
ponekad dok su još uvijek živi.
12 zeceva je ubijeno da se napravi filc za samo jedan Akubra šešir.
Širom svijeta, preko milijardu zeceva se ubije zbog njihovog krzna svake godine.
Kune su uobicajen izvor krzna za pravljenje odjece,
dodataka, pa cak i vještackih trepavica.
Obzirom da u Australiji nema farmi kuna,
njihovo krzno se uvozi iz inostranstva.
U divljini bi individualno zauzimali
oko 2500 ari mocvarnog tla.
Uprkos generacijama koje se uzgajaju za krzno,
ove prirodno radoznale životinje koje vole samocu,
uvjek mnogo pate u zatoceništvu,
skucene u malim kavezima gdje hronicna dosada i stres
vode do mahnitog hodanja i samo-povredivanja.
Kune koje se koriste za razmnožavanje se drže u ovim kavezima 4 do 5 godina,
pritom radajuci mlade svake godine od kojih 3 - 4 prežive,
da bi bili zaklani i oderani kad navrše 6 mjeseci.
Gasne komore koje su ogradene kutije punjene izduvnim gasovima motora
su cest nacin ubijanja kuna,
ali nisu uvijek smrtonosni, što rezultira time da se dio njih osvijesti dok im se dere koža.
“Da, mice se, šuta...”
“Krije se pod leševima i diše..."
Analna electrokucija ili jednostavno lomljenje njihovih vratova
su uobicajene alternative.
“Još uvjek diše.“
Nakon kuna, druga najcešce uzgajana životinja za krzno je lisica,
i suocava se sa mnogo istih problema.
Kineski uzgajivaci tvrde da im je zarada veoma mala i da
ne mogu priuštiti da ubijaju lisice
na bilo koji drugi nacin sem najbrutalnijih efikasnih metoda,
tako da mnoge lisice budu odrane žive kako bi se uštedilo na vremenu i trudu.
Britanski doseljenici su ih doveli u Australiju kako bi održali sportsku tradiciju lova na lisice
a kasnije kako bi kontrolisali širenje dovedenih zeceva,
pa su lisice sada klasificirane kao napasnici u cijeloj zemlji,
a njihov broj danas prelazi 7 miliona.
Lov i ubijanje lisica
na privatnom posjedu je legalno u svim državama.
Iako ga cesto slucajno konzumiraju autohtone divlje životinje
ili kucne životinje, kao psi,
najcešce korišteni proizvod za smanjenje brojeva lisica je mamac sa 1080 otrovom.
1080 nema boju, miris ni ukus,
a svim svojim žrtvama izaziva sporu smrt punu agonije.
Iako su Australija, Evropska zajednica i SAD
zabranile uvoz macjeg i pseceg krzna,
istrage pokazuju da psece i macje krzno iz Kine cesto
biva pogrešno oznaceno kao lisicje, zecje ili krzno kune.
Svake godine u Kini, oko 2 miliona pasa i macaka
je uzgojeno, ukradeno iz domova, ili uzeto sa ulica,
nagurano u žicane kaveze
i ponekad provedu u transportu dane bez vode i hrane,
da bi bili obješeni, iskrvavljeni, udarani ili davljeni kako bi ih ubili,
ili ih oderu žive.
Oko 450,000 psica se proda u Australiji svake godine.
Oko 85% dode od neregistriranih uzgajivaca,
ali i sa vrlo malim greškama u pracenju,
cak i registrirani uzgajivaci mogu imati fabrike za uzgajanje psica,
mješajuci ciste i miješane vrste psica
za prodaju u prodavnicama kucnih ljubimaca ili online.
U ovim fabrikama može biti potpuno legalno
da majka pas bude zatvorena u jadnu betonsku celiju
u šupi na 23 sata dnevno i da stalno prolazi kroz ponavljane trudnoce.
Njima je uskracena ljubav i drugarstvo,
i tretira ih se kao mašine za radanje.
Ovi slatki psici, prodati za hiljade dolara,
cesto pate od bolesti ili drugih zdravstvenih poteškoca,
ili problema u ponašanju,
što je rezultat uslova kojima su izloženi na farmi
i selektivnog uzgoja dugi niz generacija.
“Dobar dan, kako ste?“
“Da, dobro. Da li cete dobijati još zlatnih retrivera?"
"Ah, da, zlatni retriveri, ako ne griješim ce biti tu sljedece subote."
“Sljedece subote? Ah, u redu."
“I... odakle dolaze? Da li su iz...”
“Mi imamo svog uzgajivaca.”
“Jesu li oni farma kucica?"
"Ocigledno nisu.”
“Baš su lijepi!”
“A to je neki dobar uzgajivac?”
“Da, definitivno, oni su registrovani.“
“Tako da tu nema... Culi smo neke loše stvari o farmama kucica...
To znaci nije farma kucica?" "Ocigledno nije.”
“U farmama kucica cete dobiti baš bolesne kucice.”
“Bolesni kucici.”
U isto vrijeme, procjenjeno je da se 200-250 hiljada uhvacenih ulicnih pasa i macaka
eutanizira svake godine u skloništima u cijeloj zemlji,
od kojih je vecina zdrava, ali neželjena.
Uprkos brojnim i dobro znanim skandalima posljednjih godina,
trke hrtova nastavljaju da budu velik i mocan
dio industrije zabave i kladenja u Australiji i u cijelom svijetu.
Veliko ubrzanje i ekstremna brzina
kojom ovi veliki psi love mamac po traci
bez izuzetka rezultira sa sudarima, padovima i povredama,
a najcešce dode do kidanja mišica, procjepa ligamenata i fraktura stopala.
Svake sedmice se na Australskim trkama prijavi do 200 povrjedenih hrtova
sa procjenjenih 6 do 10 pasa koji, ili umru na traci,
ili ih se kasnije uspava.
Hrtovi prirodno žive 12-14 godina.
Hrtovi za trku pocinju svoje “karijere” kad su stari 18 mjeseci,
a završe do vremena kada imaju 4 i po godine.
U New South Walesu imaju karijeru
koja traje, u prosjeku, samo 363 dana.
Izmedu 13.000 i 17.000 mladih hrtova je ubijeno godišnje u Australiji.
Od 97.000 hrtova koji su uzgojeni u New South Walesu
tokom perioda od 12 godina koji je predhodio 2016.g.,
50-70% ili više ih je ubijeno jer je procjenjeno da su prespori
ili neodgovarajuci za trke.
Postoje dokazi kojih je sve više
i koji pokazuju da su hrtovi cesto ubijeni na nehuman nacin,
jer treneri biraju jeftinije opcije kao što je metak ili batinanje
umjesto da plate eutanaziju kod veterinara.
Tijela pasa mogu tada biti odbacena u rake na privatnim zemljištima
ili razbacana po grmovitim podrucjima.
Korištenje živih životinja kao mamaca kada se hrtovi treniraju za gonjanje,
iako ilegalno, ipak je široko rasprostranjeno,
kako je studija 2015.g. u New South Walesu
pokazala da 85 do 90% trenera
koriste ovu praksu.
Nezabilježeni brojevi prestravljenih prašcica, zeceva, oposuma, kokošaka i macica
su razderani kako bi se inace nježne,
pospane životinje naucile da trce po trci.
Konji nemaju razvijen skelet do pete godine života,
ali cesto njihove trkace karijere pocinju kada su stari samo dvije
radi privlacnosti vece zarade
i bržeg povrata investicija.
Ovo drasticno povecava rizik od povreda,
jer do 80% pati od osjetljivosti cjevanica,
ili oboljenja lednog dijela tijela.
Ispitivanja sprovedena nakon trka su pokazala vecu koncentraciju
krvi u dušniku ili plucima konja,
zajedno sa uvecanom frekvencijom i težinom stomacnih cireva
kako treniranje i trke postaju zahtjevniji.
Na traci, njih se bolno bicuje kako bi se povecale brzine.
Pravila trke ogranicavaju bicevanje u ranim fazama trke,
ali u zadnjih sto metara kada su konji umorni
i u manjoj mogucnosti da reaguju, nema ogranicenja
i cesto bivaju neumorno bicevani sve do cilja.
Trke sa preprekama su statisticki 19 puta opasnije od trka na ravnom,
a teški padovi su uobicajeni.
U prosjeku pola konja koji se trkaju sa preprekama
nestanu svake godine,
tiho napuštajuci industriju pod nepoznatim okolnostima,
i nikad se više ne trkaju niti se za njih cuje,
ili su ubijeni na traci,
sa izbacenim zelenim ekranima kako bi ih sakrili od pogleda gledatelja trka.
Svake godine se registruje 11-12 hiljada novih trkacih konja u cijeloj zemlji,
dok odprilike isti broj napusti industriju,
u najvecem broju slucajeva radi loših rezultata, neodgovarajuceg temperamenta ili povreda.
Mnogi od njih završe u klaonicama za konje,
gdje su ubijeni za hranu za kucne ljubimce ili za hranu hrtovima koji se koriste za trke.
Ostali završe u jednoj od dvije licencirane klaonice za konje
koje izvoze konjsko meso za ljudsku prehranu.
Konji se koriste i u rodeima.
Kamile su dovedene u Australiju tokom 19. vijeka kako bi bile korištene za transport,
a onda su puštene u divljinu nakon pocetka korištenja automobila.
Do 2008.g., njihova populacija je procjenjena na oko 600.000,
što je rezultiralo da vlada osniva projekte za odstrel
što je efikasno upolovilo njihov broj,
jer su ih u najvecem dijelu ubijali pucajuci iz helikoptera,
ali i hvatajuci ih i odvodeci ih u klaonice
za izvoz u SAD i Srednji Istok,
i ova praksa traje i danas.
Nakon što su provele svoje živote slobodno tumarajuci bez kontakta sa ljudima,
iznenadno zarobljavanje i nasilni tretman
je za njih potpuno stran.
“Malo je ljut.“
“Da, jebeno je ljut, druže!”
“Pa, izvoli, samo naprijed, ti glupa kujo”
Sve veci broj kamila uhvacenih u divljini
odvedeno je u mljekare za kamile, a to je industrija u razvoju
koja se promovira kao zdravijom alternativom proizvodima od kravljeg mlijeka
i alternativom sa više koristi od odstrela iz zraka.
Svake godine u Australiji se
koristi izmedu 6 i 10 miliona životinja za istraživanja i testove,
ukljucujuci 1-2 miliona miševa.
Mnogi od ovih eksperimenata ukljucuju hirurške zahvate bez olakšanja boli,
ili izloženost toksinima i bolestima.
Na kraju, svi miševi koji su podvrgnuti istraživanjima ili testiranjima ce biti ubijeni,
jer ih se legalno ne može osloboditi iz laboratorija.
Izlaganje karbon dioksidu ili prevelikim dozama anestetika izoflurana
u obliku gasa ili u injekcijama, su dva uobicajena nacina za ubijanje miševa
kada posluže svrsi.
Ovih dana, naucna istraživanja i otkrica
vezana za oblike ljudske psihologije
pokazuju da životinje nisu odgovarajuci modeli.
Nacionalni institut zdravlja u SADu i njihova studija o zdravlju
su otkrili da je nevjerovatnih 95% svih lijekova
koji su oznaceni kao sigurni i efikasni kroz testiranje nad životinjama
pokazuju neuspjeh u ljudskom organizmu.
Bezrezervno oslanjanje na rezultate testiranja na životinjama
uz zanemarivanje potencijalno tacnijih alternativa,
korištenja ljudskog tkiva i celija,
kadavera, simulatora i kompjuterizovanih modela,
su možda koštali života i zdravlja desetine hiljada ljudi...
i bilione životinja.
Stotine makaki majmuna, marmozeta i babuna
se godišnje dovedu u Australijske laboratorije za istraživanja
iz tri uzgajališta koja finansira vlada.
Skriveni od ociju javnosti iza veoma jakog osiguranja,
ove laboratorije vrše brojne bio-medicinske eksperimente
na ovim visoko inteligentnim životinjama prije nego ih odbace.
Drugi primati se drže zarobljeni u cirkusima,
u kojima mogu izaci iz svojih kaveza punih dosade
samo da bi nastupali pred gledalištem...
ili su u zoološkim vrtovima.
Zarobljeni lavovi i tigrovi u Australiji koriste istoj svrsi,
živeci živote pune dosade i frustracije
radi zabave za posjetitelje koji ce za to platiti.
Na prvi pogled, predstave u kojima ucestvuju ove i druge egzoticne životinje
mogu izazvati cudenje i uzbudenje. Posmatraci rijetko gledaju dovoljno dugo
da primjete prisutnost ponavljanja u njihovom ponašanju,
što ukazuje na psihološko stanje koje je cesto kod svih životinja u zarobljeništvu,
nazvano zookioza.
Na tropskim vrucinama Queenslanda,
Sea World ugošcava jedine Australijske polarne medvjede u zatoceništvu.
Ove životinje su prirodno prilagodene
za ledene uslove Arktika i primjeceno je da u divljini
plivaju i preko 70km za samo 24 sata
sa prosjekom putovanja na godišnjem nivou od oko 3.000 km.
Ovdje, zatoceni su u ogradenom prostoru
koji je širok od 30 do 40 metara tokom cjelokupnog trajanja njihovih života.
Predstave sa tuljanima su popularne atrakcije svakog zoo vrta,
u kojima su tuljani nauceni da pred publikom izvode trikove da bi dobili hranu.
“Garantramo da vaši morski plodovi dolaze iz ribnjaka
koji pomažu zaštitu riba, poslova i okruženja."
Kada nisu na sceni, oni came u malim kavezima kao i sve druge životinje u zoo vrtovima,
plivajuci neprestano u istim krugovima ili žalosno placuci.
U divljini, za delfine znamo da putuju oko 65 km dnevno,
i da su stalno u pokretu - tražeci hranu,
igrajuci se i tukuci se u svojim jatima.
Znamo da oni, ljudi i majmuni imaju
svjesnost o sebi sa dokazom o intuiciji i empatiji.
Ne postoji situacija da u zatoceništvu
sve njihove potrebe budu zadovoljene kao visoko inteligentnih životinja,
kognitivno kompleksnih životinja.
Oko 80% delfina u Australijskim Sea World vrtovima
su uzgojeni u zatoceništvu i ne mogu nikada biti oslobodeni,
provode svoje živote nastupajuci svakodnevno za nagradu ili hranu.
Postizanje odgovarajuceg nivoa gladi pred nastupe
je veoma važan faktor za dobar nastup,
u onome što vecina smatra najzabavnijom atrakcijom u parku.
Sa preko 133 miliona dolara godišnje zarade na kartama,
manje od 1% je potrošeno na
inicijative za istraživanja, spašavanja i rehabilitacije koje ipak cesto reklamiraju.
Federalna vlada Australije je donijela odluku 1985.g.
da nece više biti otvarani delfinarijumi,
a da postojeci trebaju biti zatvoreni,
nakon što su dobili dokaze da morski sisari koji žive u zatoceništvu
pate od stresa, poremecaja u ponašanju i razmnožavanju,
imaju visoke stope smrtnosti i kraci životni vijek,
iako na prvi pogled može izgledati da su zadovoljni uslovima u kojima su.
Danas, su ostala samo dva postrojenja
koja nastavljaju raditi radi propusta koji
im je omogucio da nastave držati i pokazivati životinje koje su rodene u zatoceništvu,
ukljucujuci i one koje su uzgojili od spašenih divljih delfina
koji su morali pustiti nakon rehabilitacije.
Ova praksa spašavanja, razmnožavanja i puštanja
dozvoljava ovim parkovima da održe gene jakima
kako bi njihovi programi nastavili i kako bi mogli raditi.
Dok parkovi sa delfinima u Australiji ne mogu
uloviti i uvesti zdrave, divlje delfine, ovo ostaje realnost
industrije zabave životinjama u drugim dijelovima svijeta,
kao što je obalni grad Taiji u Japanu koji je uobicajeno mjesto lova.
Svake godine od septembra do marta,
hiljade delfina i drugih malih morskih sisara
se natjeraju u mirnu uvalu kod Taijia
gdje ih lokalni ribari brutalno ubiju,
jer ih vide ili kao izvor zarade ili kao napasti.
Treneri delfina su bili videni kako pomažu ribarima
u procesu natjerivanja delfina u uvalu,
i kako biraju nekoliko odabranih koji ce biti poštedeni klanja,
ali prevezeni do akvarijuma i parkova sa delfinima diljem svijeta.
Ako velicina naroda i njegov moralni napredak
može biti procjenjen nacinom na koji tretiraju životinje...
šta to govori o Australiji?
Šta to govori o Novom Zelandu?
Sjedinjenim Americkim Državama?
Kanadi?
Meksiku?
Ujedinjenom Kraljevstvu?
Izraelu?
Španiji?
Šta to govori o nama kao vrsti?
U našoj cjelokupnoj zabilježenoj istoriji, 619 miliona ljudi je ubijeno u ratovima.
Isti broj životinja mi ubijemo svaka 3 dana,
a tu cak nisu ukljucene ribe i druga morska bica
cije smrti su tako mnogobrojne da ih se može izmjeriti samo u tonama.
Ali prije nego ih ubijemo, moramo ih pariti...
Zarobiti i iskoristiti,
za hranu...
zabavu...
odjevanje...
i istraživanja.
Njihovi cjelokupni životi, od rodenja do smrti,
su kontrolirani od strane industrija koje brinu samo o profitu.
To je imperija...
patnje...
i krvi.
Placena je od strane potrošaca kojim je receno da se životinje tretiraju eticki.
Slobodan uzgoj, lokalni, organski,
da su njihove smrti bile humane,
da se okrutnost prema životinjama ne dešava kod nas, u našoj zemlji,
a i ako se dešava, naše vlasti, naša vlada,
ce da to otkrije i riješi.
A mi, kao potrošaci, imamo malo razloga da mislimo drugacije,
jer jesti životinje i koristiti životinje je normalno,
mi to radimo od uvjek.
Produkti koji se prodaju na policama supermarketa
su tako nespojivi sa individuama koje su nekada bile žive,
neke na veoma kratko vrijeme,
a neke godinama bez pomilovanja.
Te individue dijele sa nama i našim ljubimcima koje volimo tako puno:
sposobnost da osjete ljubav,
srecu,
tugu.
One s nama dijele sposobnost patnje,
želju za životom,
želju za slobodom,
želju da ne budemo videni kao objekti,
ili da budemo samo korisni za druge,
nego cijenjeni zbog onoga ko jesmo kao individue.
Bica sa svojim licnim pravima,
ne puke jedinice proizvodnje.
Ne stoka.
On, ona i oni, ne “ono”.
Istina je
da ne postoji human nacin da se ubije neko ko želi da živi.
U pitanju nije tretman,
niti bolji nacini da radimo pogrešne stvari.
Veci kavezi, više prostora za stoku,
ili manje bolan gas.
Mi sebi kažemo da su oni živjeli dobre živote,
i da na kraju, oni ne znaju šta ce se desiti
i da oni ništa ne osjecaju.
Ali oni osjecaju.
U svojim posljednjim satima, minutama i sekundama,
uvjek se boje, uvjek ih boli.
Miris krvi,
vriskovi drugih clanova njihove vrste,
sa kojima su dijelili svoje živote.
Nikada tu nema spremnosti niti želje za smrcu,
nego ima ocajnickog držanja za život,
ima borbe do posljednjeg daha.
I nikada nisu doživjeli milost ili nježnost,
nego su ismijavani,
izrugivani
udarani,
tuceni,
bacani kao krpene lutke,
ili ubaceni u mašine za mljevenje mesa jer su rodeni pogrešnog spola.
Mi im oduzimamo djecu.
Mi im oduzimamo slobodu.
Mi im oduzimamo živote
šaljuci ih zdrave u klaonice
kako bi odatle sa druge strane izašli upakovani u komadima,
a mi sebi kažemo da se nekako, putem kojim su prošli,
desilo nešto što je humano i eticno.
U tom procesu mi nanosimo štetu sebi.
“Svjetska zdravstvena organizacija izdala je jutros izvještaj
o opasnostima procesiranog i crvenog mesa..."
Uništavamo svoje okruženje,
emitujuci više staklenickih gasova kroz uzgoj životinja nego putem bilo koje druge industrije,
uništavamo svoje šume i koljemo životinje koje tu sa nama žive
kako bi napravili mjesto za farme.
Svjetska populacija stoke konzumira velike kolicine hrane
koje su jednake potrebi za kalorijama koje ima 8.7 biliona ljudi,
pa ipak jedan od devet ljudi - 795 miliona -
pate od hronicne podhranjenosti, a 844 miliona nema cistu vodu,
dok je 1000 litara iskorišteno da bi se proizvela jedna litra mlijeka
a 15.000 litara za jedan kilogram govedine.
Pa ipak, nastavljamo da opravdavamo farme životinja
tvrdeci da je to normalno, prirodno i neophodno.
Mislimo da je životinjsko carstvo ili da su neke vrste unutar njega,
inferiorne spram nas, jer oni nemaju našu vrstu inteligencije,
jer su slabije i ne mogu se odbraniti.
Mi mislimo da, radi naše prividne superiornosti,
imamo zasluženo pravo da sprovodimo silu, autoritet i dominaciju
nad onima koje vidimo inferiornim, za svoje kratkovidne ciljeve.
To je opravdanje koje se koristilo i prije.
Bijeli covjek je tako ucinio crnog covjeka robom,
i uzeo njhovu zemlju i djecu.
Tako su nacisti ubijali Jevreje.
Tako su muškarci ušutkivali i tlacili žene.
Da li smo osudeni na to da ponavljamo istoriju svaki put?
Da li ovaj kompleks superiornosti, ova potpuna sebicnost,
definira nas kao vrstu?
Ili smo sposobni za nešto više?
“Upravo ste jeli, i koliko god dobro i daleko od nas da je skrivena
koljacnica, postoji saucesništvo."
“Upravo smo se vratili u motel i pogledali smo snimke od danas
iz koljacnice, a tamo drže u oboru tek rodenog jarca.
Mislimo da postoji šansa da ce on biti još živ, pa cemo se vratiti po njega.”