От животни, които презираме като бездушни,
в гори, полета и бърлоги,
вик се надава,
но среща бездушието на човека.
Изображенията, съдържащи се в този филм, не са изолирани случаи.
Всички материали, освен ако не е посочено друго, са заснети в Австралия,
но в повечето случаи представляват стандарти в индустрията в целия западен свят.
Повечето хора се смятат за любители на животните.
Ние ги приемаме не като обекти,
а като сложни същества, с които споделяме планетата,
животите си,
домовете си.
Ние се радваме на тяхнaтa наслада и
се измъчваме от болката им.
Възхваляваме тяхната интелигентност и индивидуалност
като ги посрещаме в нашите семейства,
или ги почитаме в естествената им стихия.
За мнозина мисълта за ненужно причиняване на вреда или страдание е непоносима.
Така че за тези, които ни хранят, обличат или забавляват,
избираме да следваме разказ, който свежда до минимум
или напълно елиминира тяхното страдание.
Живописната семейна ферма с емблематичният, любящ фермер.
Хуманна и безболезнена смърт - малка цена, щастливо платена за добре живяния живота
Уговорка с взаимна изгода.
Скрит от този разказ, далеч от погледа и от ума,
те престават да бъдат индивиди и стават добитък,
безлични производствени единици в система с непонятен мащаб,
освободени от законите за жестокост, които защитават нашите домашни животни.
Страданията им невидяни и нечути.
Тяхната стойност се определя само от полезността им за човечеството,
рационализирана с вяра в собственото ни превъзходство
и представата, че могъществото ни е право.
Представа, която трябва да се постави под съмнение.
През 60-те години в Австралия имало около 50 000 свинеферми.
Днес има по-малко от 1400
и все пак общият брой на свинете, отглеждани и заклани за храна, се е увеличил.
Към 2015 г. 49 ферми подслоняват 60% от общата популация на свине в страната.
Повечето прасета, отглеждани за храна, започват живота си в бокс за опрасване -
малка кошара с централна клетка,
проектирана така че да позволи на прасенцата да се хранят от майка си,
като същевременно пречи на нея да се движи.
Честотата на мъртвородените или мумифицираните прасенца
обикновено се увеличава с всяко прасило, тъй като телата на свинете-майки стават
все по-неспособни да се справят с големите размери на прасилата, насърчавани от индустрията.
10-18% от прасенцата, които са родени живи, няма да достигнат до отбиване,
загивайки от болест, глад или дехидратация.
Или бивайки случайно смазани от своите заклещени майки.
В броя на смъртните случаи са включени и изтърсаците в прасилата,
които се считат за икономически неизгодни и биват убити от работниците.
Тези, които преживеят първите няколко дни, биват осакатени без облекчаване на болката,
опашките и зъбите им се изрязват, за да намалят случаите на канибализъм ...
От ушите им се изрязват парчета или биват продупчени с етикети като средства за идентификация.
Те биват отнети от майките си на възраст 3-5 седмици.
На повечето от тях е предопределено клане около 5 месеца по-късно.
С порастването им те се преместват в претъпкани кошари пълни със собствените им изпражнения.
Някои женски свине се запазват, за да заменят свинете в размножителния цикъл,
внимателно подбрани спрямо възприетата им способност да произвеждат големи прасила.
Повечето свинеферми използват изкуствено осеменяване, а не естествено чифтосване,
тъй като това им позволява да импрегнират до 30-40 женски свине само с един шопар.
Работниците събират спермата, като мастурбират глиганите.
След това я вкарват в свинете чрез повдигнат катетър, известен като "щъркел за прасенца".
Шопарите все още се използват физически за възбуждане на женските преди осеменяването,
но биват възпрени да се чифтосат в действителност.
Когато се потвърди, че е бременна, свинята се премества в един от два вида затворени помещения
за периода на цялата си 16-седмична бременност.
Отделенията за свине са индивидуални клетки, в които, подобно на боксовете за опрасване,
свинете могат да направят само една или две стъпки напред или назад
и не могат да се обърнат.
Макар и постепенно да използването им да се преустановява в по-голямата част от свинефермите в Австралия,
отделенията за свине остават напълно законни, без да се налагат санкции за държане на прасета затворени в тях
за период по-дълъг от 5 дни.
Това е подобно на явната „забрана“ на отделенията за свине в Европейския съюз,
която всъщност позволява до 4 седмици в тях по време на една бременност.
Когато имат избор, прасетата се изхождат
далеч от мястото, където спят и ядат.
Крайната ограниченост довежда тежки психологически ефекти.
Алтернативата е групово помещаване,
при което бременните свине са натъпкани в малки бетонови кошари.
Липсата на пространство и стимули може да накара свинете да станат агресивни.
Тези, които паднат през дупки в настилката в системата за оточни води
са оставени да умрат от глад или да се удавят в река от изпражнения.
Седмица преди да са готови за раждане,
те са преместени в клетките в боксовете за опрасване,
където ще останат за следващите 4-6 седмици.
Неспособни да се упражняват, мускулите на свинята ще отслабнат до толкова,
че тя ще изпитва трудности при изправяне или лягане ...
За да се сведе до минимум загубата на мускули, работниците ще я принуждават да се изправя поне веднъж дневно.
Тя ще развие възпаления заради твърдите повърхности...
Или пролапси и инфекции от физическото натоварване
при многократно опрасване и лошите условия…
…Което също може да доведе до частична парализа,
която ще и пречи да достигне до храната и водата пред клетката ѝ…
…или може да доведе дори до смърт в клетката.
Тя ще гледа безпомощно, докато прасенцата ѝ се разболяват и умират,
или биват осакатени и малтретирани от работниците, докато не бъдат отнети от нея.
Тя ще търпи този цикъл четири пъти в продължение на две години
преди да бъде заменена и изпратена на клане
или убита и изхвърлена на място.
Терминът "свободно отглеждани" означава просто, че прасетата се раждат на открито в малки колиби,
но след това те прекарват остатъка от живота си под навеси
сбъсквайки се със същите проблеми с пренаселеността, здравето и психиката, както във всяка свинеферма,
газейки до коляно в собствените си изпражнения.
Способни да живеят 10-12 години, повечето прасета биват убити на възраст 5-6 месеца.
В свинефермата те са натъпкани върху камиони за транспортиране
и често пропътуват дълги разстояния до кланицата
без храна, вода или защита от екстремни температури.
В кланицата те ще чакат в малки бетонови или метални кошари,
обикновено цяла нощ, все още без храна и с ограничен или с никакъв достъп до вода.
На сутринта те са насилствено придвижени вкупом към мястото за убиване,
често с електрически остен.
Най-често срещаният метод за зашеметяване и убиване на свине в Австралия,
използван във всички основни кланици за свине и изтъкван като най-хуманната и ефективна възможност,
е газовата камера с въглероден диоксид.
Система от въртящи се клетки смъква два или три прасета в пълно съзнание по едно и също време
в силно концентрирания газ,
който започва да изгаря очите, ноздрите, синусите, гърлото и белите им дробове
докато ги задушава.
По-ниски концентрации на въглероден диоксид биха причинили по-малко болка и стрес,
но ще отнеме много повече време свинете да изпаднат в безсъзнание,
което го прави икономически неизгодно.
Свинете-майки се изпращат в кабинните гондоли една по една.
Заради техните размери, газът е по-малко ефективен.
Някои излизат в частично съзнание
и в такъв случай след това те могат да бъдат зашеметени с електричество.
След като бъдат изтърсени от другата страна на камерата,
гърлата на свинете се прерязват и се оставят да кървят.
Електрическото зашеметяване, използвано в по-малки кланици,
има много по-голям шанс за провал.
Грешният ампераж, лошото позициониране на зашеметяващия елемент, продължителността на времето в което се прилага,
или недостатъчно бързото прерязване на гърлото,
могат да доведат до това прасето да е просто парализирано и неспособно да се движи
докато все още е в състояние да усеща болка,
или да се върне в съзнание, докато е оставено да кърви.
Мигането и ритмичното дишане са силни показатели за съзнателност.
Едно по едно те биват избити пред очите на останалите.
Друг вариант, използван от по-малките кланици, са пневматичните пистолети с болтове.
Проникващият вид изстрелва прът през черепа на животното,
който води до трайно увреждане на мозъка,
предотвратявайки възвръщането им в съзнание,
докато непроникващите болтови пистолети нанасят травма с тъпа сила, много подобна на тази от чук.
Ефективното зашеметяване изисква пистолетът да бъде наклонен и позициониран
към правилната част на главата,
което често е трудно, ако главата не е задържана.
След като станат свидетели на убиването на техните братя и сестри
или след като усетят мириса на кръв по пода,
животните не са склонни да влязат в бокса за защеметяване.
Пневматичният пистолет е още по-малко ефективен при по-големи прасета, като свинете-майки.
За тях като алтернатива може да се използва пушка.
В този случай точността е още по-трудна.
След обезкървяването им прасетата се пускат в резервоари с попарваща вода
за да се омекоти кожата им и да се отстранят четината и други косми.
Тези, които не са били зашеметени и убити правилно, накрая умират от удавяне.
Отпадъчните продукти като кожи, кости, копита, черва и мазнини
биват транспортират до екарисаж, за да се превърнат в свинска мас
за употреба в храни, сапуни, смазочни материали и биогориво
или в други продукти като желатин.
Дивите свине са били внесени в Австралия с Първия флот,
и сега заемат около 40% от страната,
главно в Куинсланд и Нов Южен Уелс.
Практиката „pig dogging” включва ловци, които освобождават агресивни кучета обучени
да проследяват, преследват и раняват живи свине,
държейки ги приковани
докато ловците не успеят да ги настигнат и да ги довършат с нож.
Въпреки че дивите свине са обявявени за напаст,
не е необичайно ловците да пускат малките прасенца в националните паркове
за да могат да се върнат по-късно и да ги преследват.
За кокошките носачки животът започва в люпилнята.
Яйцата, събрани от родителските птици, се съхраняват, инкубират и излюпват в продължение на 31 дни.
Мъжките и женските пилета се сортират на отделни транспортни ленти.
Тук, в най-голямата люпилня в Австралия, те са били генетично модифицирани,
за да направят мъжките различен цвят от женските, което позволява по-бързо сортиране.
Заради неспособността си да произвеждат яйца
и това, че са напълно различна порода от пилетата, използвани за месо,
мъжките пилета се считат за отпадъчни продукти,
както и всички женски, които са деформирани или слаби.
Те се отделят от здравите женски върху обособена транспортна лента
и още първия ден от живота си те са изпратени в индустриален блендер, наречен мацератор.
Тази практика е легална и е посочена като хуманна от RSPCA(Royal Society for the Prevention of Cruelty to Animals).
По-малките люпилни използват въглероден диоксид
или просто задушават пилетата в найлонови торби.
Във всички търговски ферми за яйца без значение
дали според етикета животните са отглеждани в клетки, в плевни, "свободно", или са органични и одобрени от RSPCA,
се включва убиването на мъжки пилета,
общо около 12 милиона годишно в Австралия.
Междувременно, здравите женски продължават към болезнени машини за подрязване на човките.
Човките се подрязват, за да се минимизира вредата, която кокошките могат да си причинят една на друга
в ограниченото пространство на фермите за яйца.
След това пилетата се подреждат в тарелки и се транспортират до ферми за отглеждане на ярки,
където ще останат за 4 месеца, докато не започнат да снасят яйца.
Малък брой мъжки ще бъдат пощадени от мацератора
за да служат като родителски птици заедно с подбрани кокошки.
Яйцата за люпилнята ще бъдат положени и оплодени от тях.
Останалите кокошки са изпратени до ферми за яйца в цялата страна.
Около две трети от 18-те милиона кокошки в даден момент в Австралия
се отглеждат в батерийни клетки.
Всяко хале може да побере до 100 000 кокошки, с между 4 и 20 в клетка.
Всяка кокошка разполага с място, по-малко от лист хартия А4.
Те не са в състояние да разтегнат крилата си или да изразят каквото и да е естествено поведение
като чистене в прах, кацане на високи места или кълване в търсене на храна.
Поради десетилетия на генетична манипулация и селективно размножаване,
те снасят яйце почти всеки ден достигайки до 330 общо на година,
в сравнение дивата кокошка би снесла 10-15.
С напредване на възрастта им, лошата околна среда и физическият стрес от честото полагане на яйца
оказват влияние върху тяхното здраве. Това се демонстрира от постепенната загуба на всичките им пера
и все по-бледия им гребен, предполагащ анемия.
Смъртните случаи в клетките са обичайни,
и поради размера на съоръженията те могат да бъдат пропуснати лесно за дълги периоди от време.
Така оцелелите кокошки са принудени да живеят върху гниещите трупове.
По-новите системи с клетки събират фекалиите върху транспортни ленти под клетките,
докато при по-старите системи те се натрупват отдолу.
Птици, които успеят да избягат от клетките, са оставани да умрат в тези фекални ями.
На 18-месечна възраст, след като са живели в клетката за повече от година, тяхното производство на яйца
ще се забави значително, достатъчно за да бъдат сметнати за „изразходени“.
Те биват “разчистени” - извадени от клетките и натъпкани в щайги,
често получавайки фрактури на костите поради грубо боравене.
Колко често счупват костите им?
Всеки път, когато хвана някоя, те се чупят.
Всеки път.
Престани да хленчиш или ще ти счупя и другия крак
Те биват или обгазени до смърт и след това погребани или изпратени на екарисаж,
или биват изпратени в кланицата и заменени с нови 4-месечни кокошки.
До 2016 г.
нямаше национални стандарти за това, какво може да претендира за "яйца от свободни кокошки."
Сега, фермите за свободни кокошки са ограничени до максимална гъстота на открито
от 10 000 кокошки на хектар (по една на квадратен метър)
въпреки че те все още прекарват по-голямата част от времето си натъпкани в големи халета.
Пилетата образуват естествено и живеят в социална йерархия, наречена „ред на кълване”“,
но могат да разпознават само около 100 други пилета.
В халета или кошари с хиляди други птици,
неспособността им да поддържат този ред на кълване води до хаос.
Слабите птици биват тормозени, без да могат да избягат.
Болестите се разпространяват бързо.
Избухване на птичи грип във ферма за отглеждане на яйца в Нов Южен Уелс през 2013 г.,
който се счита, че е прихванат от диви патици,
довежда до избиването на над 400 000 кокошки.
Много от по-големите ферми за свободни кокошки също имат ферми с клетки същия имот
като яйцата и от двете се озовават в една и съща опаковка.
Анализът на данни на Egg Corporation от 2009 г. показва, че поне
едно от шест яйца, продавани като "яйца от свободни кокошки", са снесени от кокошки в клетки или плевни.
Както при фермите с клетки,
свпбодно отглежданите кокошки се изпращат на клане само на 18-месечна възраст,
доста далеч от 10-годишния им естествен живот.
В кланицата кокошките са закачени наобратно върху движеща се линия.
Спуснати са в баня с електрифицирана вода, за да бъдат зашеметени
преди гърлата им да бъдат разрязани от автоматизирано острие,
но ако вдигнат главите си, могат да пропуснат зашеметяващата баня,
срещайки острието напълно в съзнание
и в крайна сметка удавяйки се в попарващата вода по-късно в процеса.
Закланите кокошки главно се оказват в продукти от нискокачествено пилешко месо като кайма,
превърнати са в птиче брашно за употреба в храна за домашни любимци
или за да се нахранят другите животни, отглеждани във ферми.
Пилетата, отглеждани за месо, известни като бройлери,
са по-голяма порода от яйцеснасящите и
са проектирани от човека да растат бързо до масивни размери.
Техният кратък живот започва в люпилня за бройлери.
Въпреки че и мъжките и женските се използват от тази индустрия,
тези люпилни също използват мацератори…
или газови камери
за слаби или деформирани птици, за които не се очаква да достигнат тегло за клане.
Оцелелите еднодневни пилета се превозват до ферми за отглеждане на бройлери.
Към 2016 г. в Австралия има 530 ферми за бройлери,
заедно помещаващи в даден момент общо около 90 милиона птици.
Всяко хале съдържа от четиридесет до шестдесет хиляди индивида.
В рамките на първата седмица от живота им процент на смъртността от 4-6% е нормален,
равняващ се на 1600 до 3600 мъртви пилета на хале, приблизително 200-500 дневно.
Повечето от тях ще бъдат намерени мъртви от работниците,
други, които изглеждат слаби или ранени, ще бъдат убити или изхвърлени живи.
"Убих 465 там."
"Убих почти 1000 птици в 3 бараки."
"Не убивам само болните."
"Убивам неща, които все още са подвижни,"
"но знам, че не са добре"
"Има ли значение дали все още писукат тук?"
"Понякога не ги убиват правилно."
"Всичко, което правя е, просто ги хващам за задната част на шията..."
"Знаеш, че си го направил правилно, защото не се чува писукане."
"Шията е счупена."
"Не може да цвърчи."
"Знаеш, че си го направил добре, когато не могат да цвърчат."
Докато растат, те бързо напълват наличното свободно пространство в халето,
живеейки сред струпвания от собствените им фекалии.
Процентът на смъртността намалява, но смъртните случаи все още са редовно явление.
Недалеч от халетата телата са натрупани и оставени да се разлагат.
Селективното размножаване, липсата на физическо натоварване поради пренаселеност,
изкуственото осветление и тежката употреба на антибиотици, които повишават абсорбцията на фуражите,
са довели до съвременните пилета бройлери,
които са готови за клане като достгнат до 3 килограма тегло само за 35 дни
- драматично увеличение на естествения им максимум от 2 кг за 96 дни.
Телата им изпитват големи трудности да се справят с този изключителен физически натиск.
Това довежда до учестяване на скелетните, кардиалните и метаболитните смущения.
При тези, които го стигат до кланицата, 90% имат явна анормална походка.
Халетата не се почистват за целия цикъл от 5 до 7 седмици,
което води до висока концентрация на амоняк, който може да раздразни и изгори кожата им
и да затрудни дихателната им система.
Пилетата, продавани с одобрения от RSPCA етикет
имат по една кацалка в средата на халето,
иначе условията и процесът са идентични.
Преместването на птиците готови за клане настъпва при слаба светлина посред нощ,
когато птиците са най-спокойни и не могат да видят какво се случва.
Обикновено те се хващат ръчно от договорени екипи
и се натъпкват в пластмасови щайги.
След това щайгите се качват на камиони за транспортиране до кланицата.
Подобно на кокошките носачки, те биват грубо окачени за краката си върху автоматизирана линия…
след това са потопени в електрическата баня за зашеметяване.
Всички птици, които вдигнат главите си продължават в пълно съзнание
преди гърлата им да бъдат отрязани от въртящо се острие.
Работник стои с нож за да довърши всички птици, които пропуснат първото острие.
Отглежданите във ферми пуйки са селективно развъждани
да растат толкова големи, че да не могат естествено да се чифтосват,
така че индустрията с пуйки разчита на изкуствено осеменяване.
Показано тук във ферма за свободно оглеждане във Виктория,
макар че се счита за стандартна практика
в малкия брой австралийски люпилни за пуйки.
Силно любознателни птици са и се отглеждат по същия начин като бройлерите,
с 10-14 000 на хале, равняващо се на шест пуйки на квадратен метър.
Генетичните промени и изкуственото осветление за максимизиране на храненето,
допринасят за двойно по-голям растеж от този на дивите им събратя.
Те бързо достигат до тегло, на което краката им не могат да издържат.
Като живеят в собствените си фекалии, раните им могат бързо да се инфектират.
Честотата на смъртните случаи нараства с възрастта им.
За женските средно е 3-5%
към края на 12-седмичния им живот в халетата
и 10-12% за мъжките към края на 16-седмичния им живот.
Мъртвите птици се събират и се изхвърлят като боклуци.
Останалите се превозват до кланицата,
където биват удряни с юмруци, ритани и пребивани,
докато ги закачат надолу с главата по линията за клане.
По-малките кланици понякога използват индивидуални конуси за убиване.
Всяка година в Австралия са убити от 4 до 5 милиона пуйки,
повечето от които се купуват и консумират около Коледа.
През останалата част от годината, или дори в продължение на години, те са замразени.
Както при пилетата бройлери, мацераторите се използват и в люпилните за патици
за слабите или деформирани патета, за които не се очаква да оцелеят.
Отглеждането на патици има много прилики с отглеждане на бройлери и пуйки.
Преместени от люпилнята още в първия ден от живота им,
патетата се отглеждат с ускорени темпове само за 7 седмици,
настанени с хиляди други
в рядко почистени халета, където болестите и смъртните случаи са често срещани.
Патиците са водни животни, така че те имат естествено слаби стави на краката и бедрата,
тъй като те обикновено не трябва да издържат теглото си за продължителен период от време.
Когато има налични повърхностни води, патиците биха плавали за дълги периоди,
намалявайки натиска върху мускулната и скелетната си система.
Въпреки това, когато достъпът до повърхностни води им е отказан,
както и в повечето австралийски ферми, включително тези, които са обозначени като "свободно отглеждане",
патиците трябва да издържат цялото си тегло върху краката си до 7 седмици.
Често дори за много по-дълго при патиците, отглеждани за разплод,
което води до куцота, изкълчени стави и счупени кости.
Селективното развъждане, с цел по-бързо отглеждане на по-тежки патици,
в съчетание с недостатъчното образуване на кости
на тяхната младежка скелетна система,
добавя още повече напрежение върху вече слабите им стави на краката и бедрата.
Без достатъчно вода дори за потапяне на главите
патиците не могат да опазят очите, ноздрите и перата си чисти,
което увеличава риска от заболяване или слепота.
Живеят в собствените си фекалии и това води до високи нива на амоняк,
който може да причини болезнени изгаряния на краката и да влоши раните и травмите.
Тези лоши екологични условия и пренаселеността
често водят до неврологично заболяване, при което загубата на координация и треперенето на главата и врата
са последвани от парализа, конвулсии, кома и смърт.
Когато работниците открият болни или ранени патици,
те биват убити чрез счуване на шиите им.
След 49 дни те биват събрани в щайги
и натоварени на камиони, за да бъдат изпратени в кланицата.
Много от тях не преживяват пътуването.
Също като пилетата и пуйките,
патиците се окачват за краката върху кланичната линия.
Типичната електрическа баня за зашеметяване отново е невинаги ефективна,
като много птици са в съзнание когато им разрязват гърлата
и в крайна сметка умират от загуба на кръв или от удавяне в резервоара за попарване.
Считано за 2018 г. три щата в Австралия
са забранили разстрелването на диви патици с основание за жестокост,
но във Виктория, Южна Австралия и Тасмания,
практиката остава законна по време на ловния сезон всяка година.
Популацията на водолюбивите птици във Виктория непрекъснато намалява.
През 2017 г., достига най-ниския си размер за 34 години,
но въпреки това ловът продължава с оправданието, че бизнесът се разраства
в селските общности около влажните зони,
както и заради общото удоволствие и удовлетворение на ловците.
Оценки на компютърна симулация и наблюденията на спасители във влажните зони
показват, че стрелците на патици оставят поне толкова птици, които са ранени и незаловени,
колкото убиват и улавят. Общо равнявайки се на хиляди патици
оставени да страдат или да умрат от нелекувани наранявания.
Освен това, телата на много законно защитени видове
като рядката и застрашна пъстра патица
са извзети във влажните зони по време на ловния сезон,
тъй като стрелците или не успяват да идентифицират вида преди да стрелят,
или просто стрелят въпреки това.
Около 80% от световните пух и пера,
използвани за неща като якета, спални чували и легла, идват от Китай,
където скубането на живи патици и гъски остава често срещана практика.
Това включва болезнено изтръгване на перата от кожата на птиците,
което оставя отворени и кървави рани -
процес, повтарян многократно, преди да бъдат окончателно заклани.
Дори доставчици, които претендират, че имат сертифициране по стандарта „надежден пух“ (Responsible Down Standard)
са разкрити, че са замесени в скубане на живо.
В крайна сметка не е възможно да се разбере дали определени продукти от пух
в Австралия или другаде идват от тези ферми.
Подобно на хората, кравите са изключително майчински същества
които образуват силна връзка с малките си,
и трябва да родят, за да могат да произвеждат мляко.
В млечните ферми те биват насилствено импрегнирани всяка година,
за да се запази производството на това мляко.
Обикновено това става чрез изкуствено осеменяване, а не с естествено чифтосване.
То изисква работниците да вкарат ръката си в ануса на кравата
и да я задържат маточната им шийка на място, докато инжектират сперма, събрана от бик.
Техните телета биват отнети само час след раждането
за да може млякото, предназначено за тях, да се събира и продава за консумация от човека.
В дните след раздялата,
майките мучат ден и нощ
в търсене на своите телета.
Известно е, че скърбят в продължение на дни или дори седмици.
Мъжките телета, наречени "телета боби"(bobby calves),
се считат за безполезни за млечната промишленост,
защото никога няма да могат да произвеждат мляко.
Те се държат изолирани в продължение на пет дни, преди да бъдат събрани в камион
и изпратени в кланицата.
Може да не им се дава храна в последните 30 часа от живота им.
Гладни, объркани и отчаяни за обич,
те плачат за майките си от кошарите в кланицата,
където ще бъдат убити на следващата сутрин.
Тези, които избягат зашеметяването или са неправилно зашеметени
биват убити, докато са в съзнание.
Около 700 000 мъжки телета биват заклани като отпадъчни продукти в млечната индустрия
всяка година само в Австралия.
Малък брой мъжки телета се отглеждат за по-дълго, до 20 седмици,
за да бъдат заклани за телешко месо.
Женските телета също се държат изолирани,
хранят със заместител на мляко на прах,
за да се присъединят накрая към цикъла, след като са бъдат импрегнирани самите те.
2-3 пъти дневно млекодайните крави биват придвижени вкупом в доилното помещение
където се закачат за промишлени доилни машини.
В естествени условия те могат да живеят до 20 години.
В млечните ферми те издържат само между 4 и 8 години,
някои, известни като "downers", се поддават на напрежението от
непрекъснатото импрегниране и производството на до 10 пъти повече мляко
отколкото естествено биха произвели.
Останалите се изпращат на клане, когато производството им на мляко започне да се забавя
или когато са твърде травмирани, за да продължат.
Изкуственото осеменяване е предпочитано пред естественото чифтосване и при производството на говеждо месо.
Телетата, отглеждани за говеждо месо, са подложени на различни болезнени хирургични процедури
без анестезия, включително обезрогване...
маркиране на ушите…
кастрация, или с острие,
или чрез практика, наречена звънене (ringing),
където еластична лента е здраво закрепена около основата на тестисите,
ограничавайки потока на кръвта, докато в крайна сметка те не изгният и паднат.
… И жигосване с горещ метал.
Тези, които се разболяват, обикновено не получават ветеринарни грижи и се влошават бързо.
Лекарства като антибиотици, хормони на растежа, витамини, добавки
и прогестерон за поддържане на бременността биват инжектирани...
или вкарани вагинално…
или устно.
Тези и други редовни процедури като сортиране или проверка за бременност
водят до насилствено преместване през дворната мрежа
до ограничителен бокс за индивидуално внимание, наречен „crush”(от смачквам).
"По дяволите, обърни се, глупава кучко"
"Хайде, дебела лайняна буцо!"
Около 40% от предлаганото говеждо месо в Австралия
и 80% от това, продавано в основните местни супермаркети,
идва от говеда, които са прекарали последните 10-15% от живота си
натъпкани в безтревни угоителни комплекси,
където биват угоени със зърно преди да бъдат заклани на 18-месечна възраст.
Те са вкарани насила в бокса за зашеметяване, от който те отчаяно се опитват да избягат.
"О да!"
"По дяволите, успокой се, путко"
Пневматичният пистолет е най-разпространеният метод за зашеметяване на крави.
По-малките пистолети обаче често са неефективни срещу такива големи животни,
причинявайки им само болка и ограничена подвижност, но не ги вкарват в безсъзнание.
Пушката е по-рядко срещана алтернатива.
В допълнение на това че наблюдват животните преди тях, които са зашеметявани,
убивани, а понякога дори и преработени,
в повечето случаи те също са принудени да чуят съдбата си от съседната стая.
При кравите, заклани по време на бременност, кръвта от техните неродени телета,
известна като фетален телешки серум,
е от голямо значение за фармацевтичната индустрия
с цена около $600 за литър.
Кожите на кравите и телетата се изпращат в кожарските заводи, за да бъдат превърнати в кожа,
по-голямата част от кoято се изнася в чужбина.
Често срещано погрешно схващане е,
че кожата е вторичен продукт на месната промишленост, предназначен да намали отпадъците.
Много по-точно е да се каже, че това е съвместен продукт,
понякога по-икономично изгоден и от месото.
Дотолкова, че все повече и повече животни
биват убити заради кожата си, а не заради плътта си.
Евтина кожа за употреба в обувки, чанти и други аксесоари
също се внася в Австралия, САЩ и Европа
от развиващи се страни като Индия и Бангладеш.
Тъй като кравите се считат за свещени в индуизма,
клането им е незаконно в 24 от 29-те щати в Индия.
За да бъдат законно заклани за кожата си,
те първо трябва да бъдат транспортирани стотици или хиляди километри
към един от петте освободени щата или отвъд границата с Бангладеш.
В зависимост от маршрута и броя на животните,
понякога хиляди, голяма част от този транспорт може да е пеша.
При подготовката, на много от тях се приковават обувки за краката им
и се провират въжета плътно през носовете им.
Изтощени, гладни и жадни, много грохват по пътя,
и биват принудени да се изправят като им издърпат въжетата или им счупят опашките…
биват набити с пръчки или им се слага чили в очите.
През останалата част от пътуването те се пренасят в камиони,
където се пронизват едни други с рога, а костите им често се счупват.
Онези, които оцелеят до кланицата, биват убити пред останалите
без предварително зашеметяване,
а някои дори биват одрани живи.
Кожите се накисват в токсични химикали
познати, че причиняват рак или хронични кожни заболявания,
често при деца.
Основната концепция на родео
е физическият контрол и доминирането на по-слабите и по-уязвими същества.
Телета и бикове биват физически провокирани
за забавление на зрителите
в около 240 родео събития, провеждани в Австралия всяка година.
Обикновено доста послушни животни, те са подложени на усукване на опашките,
ръчкане с електрически остени
и друго физическо насилие зад кулисите.
Използват се и метални шпори и ремъци, затегнати около корема им,
за да ги накарат да се “друсат” и да изглеждат диви.
С интензивност и риск - интегрални фактори за забавно шоу,
нараняванията са неизбежни.
"На него просто му е малко трудно да вдигне това теле на четири крака"
"Той ще използва мощта си, силата си, за да се вдигне това теле от земята.
"Казвам ви, това теленце със сигурност не
сътрудничи с този каубой тук тази вечер."
"Да, казвам ти, то не иска да има нищо
общо със съзтезанието тази вечер"
"Никога не си мислете, че не се грижат за тези говеда,
защото се грижат за тях изключително добре."
Хващането с ласо на телета включва мятане на ласото към ужасените животни,
докато те се опитват да избягат, насилствено дръпвайки, за да спрат.
Това често води до синини, счупени крайници, рога и дори вратове,
разкъсване на лигаменти, вътрешни кръвоизливи и увреждане на подкожните тъкани.
„Зимно обагняне“ е практиката, при която се импрегнират овце,
така че да родят през зимните месеци,
което означава, че техните агнета ще бъдат отбити през пролетта, когато пасищата са най-плодородни.
Докато това позволява на агнетата да растат по-бързо,
това води до 10-15 милиона новородени агнета, от които приблизително едно на всеки четири
умира в рамките на 48 часа от раждането заради излагане на суровия студ.
За овцевъдите това е все още за предпочитане пред по-високите разходи за фураж
при обагняне в по-топлите месеци.
Овцете от породата Меринос, които предоставят около 80% от вълната произведена в Австралия,
са селективно развъждани, за да имат набръчкана кожа,
което води до прекомерни количества вълна
но ги прави и много по-податливи за развитие на инфекция причинена от личинките на месната муха.
За да се намали замърсяването и рискът от инфекции при агнетата, които оцелеят до лятото,
опашките им са подрязани или изрязани изцяло.
Често в същото време те са подложени и на друга процедура,
която включва отрязване на кожата около задните им части
и основата на опашката им с метални ножици.
Ако агнетата са по-млади от 6 месеца,
е законно да се прави това без болкоуспокоителни.
На стригачите на овце се плаща на брой остригани овце, а не на час,
така че скоростта е приоритет пред прецизността
и няма изисквания за формално обучение или акредитация.
След няколко години, когато те вече не могат да произвеждат достатъчно вълна
за да бъдат смятани за рентабилни, овцете се изпращат за клане и продават като овнешко месо.
Докато агнетата, отглеждани за месо, се убиват на възраст между 4 и 12 месеца,
доста далеч от естествения им живот от 12-14 години.
19 от 32 милиона овце, убити всяка година в Австралия
минават през дворове за продажба,
посредници между ферми и кланици или частни купувачи,
където животните, които включват също говеда, телета, коне, домашни птици и свине,
биват продадени на търг.
Топлинният стрес, дехидратацията, изтощението или предшестващите условия
са често срещани причини за смърт в дворовете за продажба.
Повечето от овцете се купуват от кланиците заради месото им.
Нито едно животно в кланицата не върви доброволно към смъртта си.
Отново електрическото зашеметяване се оказва често неефективно,
причинявайки само болка и още ужасявайки животните още повече
в техните последни моменти.
Зашеметяването с пневматични пистолети не е по-добре.
"Направи каквото ти се казва"
"По дяволите, стой мирно!"
"Седни, легни, преобърни се, мда"
"Добро момче, сега си махни главата, мда."
"Той прави това, каквото му се казва."
Независимо от това колко ефективно може да изглежда зашеметяването,
невъзможно е да се знае със сигурност дали животното
е напълно несъзнателно и нечувствително към болка,
или е просто парализирано и неспособно да се движи, докато все още усеща всичко.
В страха и отчаянието си някои успяват да избягат за кратко,
пряко сблъскали се с телата на тези преди тях,
преди да бъдат принудени да се върнат в канала, знаейки, че те ще бъдат следващи.
Козите се отглеждат за млечни продукти по същия начин като кравите,
многократно импрегнирани, за да се осигури непрекъснат приток на мляко.
В Австралия е индустриална ниша само с около 65 ферми,
Козето мляко се предлага на пазара като по-лесно смилаема алтернатива
подходяща за хора с алергии към краве мляко.
В световен мащаб повече хора пият мляко от кози, отколкото всяко друго животно.
Мъжките ярета, които не могат да произвеждат мляко,
обикновено се считат за отпадъчни продукти и биват убити във фермата малко след раждането си
докато женските се отглеждат за млекопроизводство,
макар че някои ферми отглеждат и продават излишните си кози за месо.
Млекодайните майки се доят два пъти дневно
до десет години преди да бъдат заклани.
Във върховия си период произвеждат 4 литра мляко на ден, които се продават като прясно мляко
или са превърнати в сирене, масло, сладолед, кисело мляко и сапун.
Австралия е най-големият износител на козе месо в света
като по-голямата част от него отиват в Съединените щати.
Само 10% идва от кози,развъждани и отглеждани за месо, а останалите от диви пасищни кози -
дива порода, произлязла от избягали домашни кози
донесени в Австралия от европейски заселници.
Тези свободно живеещи кози се улавят и транспортират
в угоителни комплекси, известни като депа за кози, където те биват угоени преди клането им.
Бременни животни, изпратени за клане, не са необичайност,
и неизбежно, някои раждат в транспортните камиони или в кошарите
малко преди да бъдат подкарани към мястото за клане.
Техните бебета са оставени да умрат от глад или от излагане на екстремни условия,
призовавайки мъртвите си майки.
Сьомгата е най-популярната риба за ядене в Австралия
с почти 40 000 тона консумирани всяка година.
Те се отглеждат недалеч от сушата в подводни клетки,
предимно в заливи на южните и западните брегове на Тасмания
поради по-хладните води.
Всяка клетка може да побере до 60 000 риби,
пренесени от рибарник на сушата на 12-18 месечна възраст.
С растежа им, пространство им в клетките намалява
докато не станат плътно натъпкани.
Проучване от 2017 г. за сьомга отглеждана в Австралия, Норвегия, Чили, Шотландия и Канада
установи, че около половината от рибите в тези ферми са глухи
в резултат на ускорените темпове на растеж, деформиращи звуковите им рецептори.
Пристанището Маккуори на западния бряг на Тасмания, част от световното природно наследство,
е дом на най-голямата концентрация на рибни ферми в страната
с трите ключови играчи в индустрията със сьомга - Tassal, Huon и Petuna,
от които всеки притежава няколко ферми с до 2 дузини клетки.
За едногодишен период до септември 2016 г. над 21 000 тона неизядена храна за риба
и несметни количества екскременти се озоваха в пристанището.
Толкова високи нива на замърсяване водят до опасно ниски нива на кислород
във водата и до по-голям риск от заболяване,
което допринася за висока смъртност във фермата.
Многобройни масови смъртни случаи от 2015 г. до 2018 г.
са били приписани на комбинация от задушавания причинени от ниски нива на кислород,
човешки грешки и болести.
Най-голямата от трите компании - Tassal,
се хвали с приетите 83% оцеляемост във всички ферми.
След 15-18 месеца в океанските клетки, когато всяка от тях е достигнала около 7 кг,
сьомгата се всмуква през тръба с отвор
в съда за събиране на "реколтата", където те или биват убити веднага
или биват транспортирани живи в резервоари до съоръжение за обработка на сушата.
Рибите барамунди се отглеждат във всички щати в Австралия, с изключение на Тасмания.
В по-студените южни щати,
те се отглеждат заедно с хиляди други в малки вътрешни резервоари.
Докато в северните щати,
те се отглеждат или в офшорни морски клетки, подобни на фермите за сьомга
или в открити езерни системи, използвани също и за пъстърва.
Предполагаемият хуманен метод за събиране и убиване на отглежданите риби
е да ги засмучат в ледена вода, за да ги замразят до смърт.
Далеч от хуманна, това е бавна и болезнена смърт,
която понякога продължава половин час.
Рибите убити за сашими (японски деликатес залагащ на свежестта)
биват намушкани в главата, преди да им се отреже югуларната вена,
а след това са върнати обратно в ледената суспензия, за да се обезкървят.
Магазини и ресторанти с жива риба на показ
позволяват на клиентите, стремящи се към свежест,
да избират кои индивиди биха искали да бъдат убити.
Три четвърти от морските дарове консумирани в Австралия се внасят от други страни.
От тях най-значимите видове са скаридите, сьомгата и рибата тон.
Траулери за риболов с търговска цел влачат големи мрежи през водата,
безразборно улавяйки всички видове след тях.
Около 85% от световните рибни запаси
в момента се улавят до пълен капацитет или са подложени на прекомерен риболов.
С текущата скорост,
се очаква, че нашите океани ще бъдат лишени от риба до 2048 година.
Индустрията с ферми за зайци в Австралия изпитва трудности.
Силно заразни болести, внесени за ликвидиране на дивите зайци
и пренасяни чрез насекоми, могат бързо да унищожат цели ферми.
Междувременно други са в борба да се конкурират
с по-евтината цена на дивите зайци, уловени и убити от ловци.
Зайците отглеждани за месо прекарват целия си живот
в телени клетки издигнати над пода,
в които не могат да проявяват каквото и да е естествено поведение като копаене, криене или скачане.
Струпването на фекалии на пода под тях
води до високи нива на амоняк.
Женските зайци, отглеждани за разплод, могат да бъдат принудени да живеят в тези условия
до 56 седмици, докато произвеждат 7 зайчила.
Повечето от зайците, иначе способни да живеят в продължение на 8-12 години, са убити на възраст 12 седмици.
От 3 до 4 хиляди заека се използват за научни изследвания и тестове
всяка година в Австралия.
Много от тях идват от това съоръжение във Виктория.
Повечето продукти от ценни кожи, продавани в Австралия, се внасят от чужбина,
голяма част от тях са от кожи събрани от зайци.
През 2015 г. марката за облекло Akubra прекрати австралийските си операции
и започна да внася заешка кожа от Европа.
Австралия също внася кожи от Китай, най-големият износител на кожа в света.
От десет ферми за заешки кожи, посетени от разследващ под прикритие,
половината практикували скубани на козина от живи зайци,
процес повтарящ се на всеки 3 месеца,
през които зайците живеят в телени клетки.
Скубането води до по-дълга, по-доходоносна козина
в сравнение със стригане или подрязване.
С възрастта на зайците им расте по-малко козина,
и в крайна сметка те биват закачени и одрани за окончателно събиране,
понякога, докато са все още живи.
12 зайци биват убивани, за да се направи филц само за една шапка Akubra.
В световен мащаб всяка година над 1 милиард зайци се убиват заради кожата си.
Норките са често срещан източник на кожа за облекло,
аксесоари и дори за удължаване на мигли.
Тъй като в Австралия няма ферми за норки,
техните кожи се внасят от чужбина.
В дивата природа те индивидуално биха заемали
до 2500 акра местообитание във влажни зони.
Въпреки че от отдавна се отглеждат за кожа,
тези естествено любознателни и уединени животни
страдат много в плен.
Те са смачкани в малки телени клетки, където хроничната скука и стрес
водят до неистово крачене и самонаранявания.
Норките, използвани за разплод, се държат в тези клетки в продължение на четири до пет години,
раждайки всяка година оцеляващи 3 или 4 малки,
които биват заклани и одрани на 6-месечна възраст.
Газови камери или затворени кутии, пълни с изгорели газове от двигател
са често срещани начини за убиване на норки,
но те не винаги са смъртоносни, в резултат на което някои се събуждат, докато ги дерат.
"Да, той се движи, рита насам-натам..."
"Крие се под труповете за глътка въздух ..."
Провеждане на ток през ануса или просто счупване на вратовете им
са често срещани алтернативи.
"Той все още диша."
След норките лисиците са второто най-често отглеждано животно за кожа
и те са изправени пред много от същите проблеми.
Китайските фермери за кожи твърдят, че техните маржове са толкова малки,
че не могат да си позволят да убиват лисици
с нищо друго, освен най-брутално ефективните методи,
като много от лисиците биват одрани живи, за да спестят време и усилия.
Въведени в Австралия от британски заселници заради традиционния им "спорт" - лов на лисици
и по-късно за контрол на разпространението на въведени зайци,
лисиците сега са класифицирани като вредители в цялата страна
и се предполага, че наброяват над 7 милиона.
Ловът и стрелбата на лисици
на частен терен са законни във всички щати.
Често са случайно консумирани от местни диви животни
или домашни любимци, като кучета.
Най-разпространеният метод за намаляване на броя им е използването на отровни примамки с "1080".
"1080"е безцветна отрова, която няма мирис и вкус,
и причинява бавна, мъчителна смърт на всичките си жертви.
Докато Австралия, ЕС и САЩ
забраниха вноса на кожи от кучета и котки,
разследванията показват, че китайската козина от кучета и котки
често се представя като от лисици, зайци или норки.
Всяка година в Китай около 2 милиона кучета и котки,
откраднати от домове или взети от улицата, се отглеждат
притиснати в телени клетки
и понякога се транспортират в продължение на дни без храна или вода,
за да бъдат обесени, обезкървени, пребити или удушени
или дори одрани живи.
Около 450 000 малки кученца се продават в Австралия всяка година.
Около 85% идват от нерегистрирани развъдници,
но с минималалния надзор, който се налага,
дори регистрираните развъдници могат да оперират като фабрики за кученца,
изкарвайки както чисти, така и смесени породи кучета
за продажба в магазини за домашни любимци или онлайн.
В тези фабрики може да бъде напълно законно
да се държи кучето-майка в ограничена клетка
в барака за 23 часа на ден, бивайки непрекъснато импрегнирани отново.
Те са лишени от любов и приятелство и
вместо това се третират като машини за развъждане.
Тези сладки кученца, продадени за хиляди долари,
често страдат от заболявания, други здравословни състояния,
или поведенчески затруднения
в резултат на условията, на които са били изложени във фермата
и поколенията на селективно размножаване.
"Здравей как си"
"Ами, добре. Ще зареждате ли с още голдън ретривъри?
"А, да, голдън ретривърите, ако не се лъжа, ще дойдат тази събота"
"Тази събота? А добре."
"И ... откъде идват те?"
"Разполагаме със собствен развъдник"
"Ферма за кученца ли е?"
"Очевидно не."
"О, те са толкова красиви!"
"И развъдникът е добър?"
"Да, определено, той е регистриран"
"Значи не е като ... Чух лоши неща за фермите за кученца..."
"Нали не е ферма за кученца?" "Очевидно не."
"Фермите за кученца, правят кученцата наистина болни"
"Болни кученца."
Междувременно около 200-250 000 изоставени или бездомни кучета и котки
се евтаназират в приюти в цялата страна всяка година,
по-голямата част от които са здрави, но нежелани.
Въпреки многобройните широко разгласени скандали през последните години,
състезанията с хрътки продължават да са голяма и силна
хазартна и развлекателна индустрия в Австралия и по света.
Бързото ускорение и изключителната скорост,
с които тези големи кучета преследват примамката около пистата,
неизбежно водят до сблъсъци, падания и наранявания.
Най-честите са мускулни разкъсвания, скъсвания на лигаменти и фрактури на пищялите.
Всяка седмица на австралийски трасета до 200 кучета се съобщават за ранени
от които приблизително 6 до 10 хрътки или умират на пистата
или биват евтанизирани след това.
Хрътките естествено живеят от 12 до 14 години.
Състезателните хрътки започват "кариерата си" на около 18 месеца,
и я приключват, когато са на 4 години и половина .
В Нов Южен Уелс кариерата им продължава
средно 363 дни.
В Австралия годишно се убиват между 13 000 и 17 000 млади хрътки.
От 97 000 хрътки, отглеждани в Нов Южен Уелс
за 12-годишен период до 2016 г.,
50-70% или повече бяха убити, защото се сметнаха за твърде бавни
или неподходящи за състезания.
Налице са все повече доказателства
показващи хрътки, които често са убити по нехуманен начин,
от дресьори, които предпочитат по-евтини варианти като разстрел или пребиване със сопи
пред заплащане на ветеринар за евтаназия.
След това телата на кучетата могат да бъдат изхвърлени в ями в частни имоти
или разпръснати в дивата природа.
Използването на живи животни като примамка при трениране на хрътките,
макар и незаконно, е установено, че е широко разпространено
чрез запитване в Нов Южен Уелс от 2015 година,
в което 85 до 90% от дресьорите
участват в практиката.
Несметен брой ужасени прасенца, зайци, опосуми, пилета и котенца
биват разкъсани заради обучаването на
иначе нежни и сънливи животни да тичат около писта.
Конете са с недокрай развита костна система до около 5-годишна възраст,
но често състезателната им кариера започва, когато те са само на 2 години
поради съблазна за по-високи парични награди
и по-бърза възвръщаемост на инвестициите.
Това драстично увеличава риска от наранявания,
и води до 80% страдащи от болки в пищялите,
или дорзално метакарпална болест.
Изследванията, направени след състезание, са разкрили висока честота
на кръв във дихателните тръби и дробовете на конете,
заедно с нарастващи честота и суровост на стомашните язви
с напредване в тренировките и състезанията.
На пистата, те са болезнено бити с камшик за насърчаване към по-високи скорости.
Правилата на състезанието ограничават ударите в по-ранните етапи на състезанието,
но в последните сто метра, когато конете са уморени
и по-неспособни да отговорят, няма ограничения
и те често биват удряни безмилостно до финалната линия.
Състезанията по прескачане са статистически 19 пъти по-опасни от състезанията на равен терен
с редовно срещаните яростни падания.
Приблизително половината от конете участващи в състезания по прескачане
всяка година в Австралия изчезват.
Безшумно излизат от индустрията при неизвестни обстоятелства,
без никога повече да се състезават или да се чуе за тях отново,
или биват убити на пистата,
зад издигнати зелени паравани, за да се скрие гледката от зрителите.
На национално ниво всяка година се регистрират 11-12 000 състезателни коне,
докато приблизително същият брой напускат индустрията,
до голяма степен в резултат на лошо представяне, неподходящи темпераменти или наранявания.
Много от тях се озовават в скотобойни за стари коне,
където биват убити за храна за домашни любимци или за състезателни хрътки.
Други се озовават в една от двете лицензирани кланици за коне,
които изнасят конско месо за консумация от човека.
Конете са използвани и за родео.
Камилите са внесени в Австралия през 19-ти век, за да бъдат използвани за транспорт,
но след това са пуснати в дивата природа след появата на автомобилите.
До 2008 г. популацията им се оценява на около 600 000 индивида
и това кара правителството да създаде проект за избиването им,
който ефективно намалява броя им наполовина
предимно чрез отстрел от хеликоптери,
но и като ги събират накуп и ги транспортират до кланици
за износ в САЩ и Близкия изток -
практика, която продължава и до днес.
Прекарвайки целия си живот в свободно обикаляне без човешки контакт,
внезапното затваряне и насилственото третиране
е напълно чуждо за тях.
"Малко е ядосан"
"Да, той е много ядосан, приятелю"
"Ами иди напред, по дяволите!"
Увеличава се броят на камилите, уловени в дивата природа,
които се пренасочват към камилски ферми за мляко -
разрастваща се индустрия, която се рекламира като по-здравословна алтернатива на продуктите от краве мляко
и по-малко прахосническа от избиването им от хеликоптери.
Между 6 и 10 милиона животни
се използват за научни изследвания и тестване в Австралия всяка година,
включително 1-2 милиона мишки.
Много от тези експерименти включват вивисекции без анестезия,
или излагане на токсини или болести.
Накрая всички мишки, подложени на изследвания или тестове, ще бъдат убити,
тъй като те не могат законно да бъдат освободени от лабораторията.
Обгазяване с въглероден диоксид или предозиране с анестетика изофлуран
чрез обгазяване или инжектиране са два общи начина за убиване на мишки,
след като са изпълнили предназначението си.
В наши дни, научните изследвания и открития
се занимават с нюанси на човешката физиология,
за които животните не са подходящи модели.
Проучване от 2015 г. на Националните здравни институти в САЩ
установи, че зашеметяващите 95% от всички лекарства,
за които е доказано, че са безопасни и ефективни при тестване върху животни,
се провалят при тестове с хора.
Некритичното упование на резултатите от тестовете върху животни
и пренебрегването на потенциално по-точни алтернативи
използващи човешки тъкани и клетки,
трупове, симулатори и изчислителни модели,
може да са стрували здравето и живота на десетки хиляди хора…
и милиарди животни.
Стотици макаци, мармозетки и павиани
ежегодно са предоставени на австралийски изследователски лаборатории
от три правителствени фондации за развъждане.
Скрити от общественото внимание зад интензивна охрана,
тези лаборатории извършват различни биомедицински експерименти
върху тези високо интелигентни животни, преди да бъдат изхвърлени.
Други примати се държат в плен в циркове,
където биват освободени от екстремната скука на клетките им
само за да изнасят представления пред зрителите…
или в зоологическите градини.
Лъвовете и тигрите в плен в Австралия служат за същата цел,
живеейки в скука и неудовлетвореност,
за да забавляват посетителите, които плащат.
Докато на повърхността, изложения показващи тези и други екзотични животни
могат да вдъхнат вълнение и учудване, малко посетители, които наблюдават достатъчно дълго
ще разпознаят повторяемостта на тяхното поведение -
признаци на психично разстройство, което е общо за всички животни в плен,
наречено зоохоза.
В тропическата жега на Куинсланд,
Sea World приютява единствените полярни мечки в Австралия.
Тези животни са естествено приспособени
за ледените арктически условия и в дивата природа е открито,
че плуват повече от 70 км само за 24 часа
със средно пропътувано разстояние от 3000 км годишно.
Тук те се ограничени в заграждение
широко около 30 на 40 метра за целия си живот.
Шоутата с тюлени са популярна атракция в зоологическите градини,
в която тюлените са научени да изпълняват трикове за храна пред голяма аудитория.
"И това е вашата гаранция, че морската ви храна идват от риболовни райони,
които помагат за опазването на рибните запаси, работните места и околната среда. "
Извън сцената, те изнемогват в малки заграждения като всяко друго животно в зоопарка,
плувайки в постоянно повтарящи се кръгове или плачейки в нещастие.
В дивата природа делфините пътуват до 65 километра на ден
и непрекъснато са в движение - търсят храна,
играят и се боричкат в рамките на техните стада.
Освен хората и висшите примати само те споделят
чертата самосъзнатост с доказани интуиция и съпричастност.
Няма обстановка в плен
която да може да осигури всички поведенчески нужди на тези интелигентни,
когнитивно комплексни животни.
Около 80% от делфините на Sea World Australia
са отгледани в плен и никога не могат да бъдат освободени.
Целият им живот е изразходван в ежедневни представления за получаване за храна.
Постигане на адекватно ниво на глад преди шоуто
е от решаващо значение за доброто изпълнение
на най-популярната атракция на парка.
С над 133 милиона долара в приходи от билети годишно,
по-малко от 1% се изразходват за техните
активно рекламирани инициативи за научни изследвания, спасявания и рехабилитации.
Федералното правителство на Австралия постановява през 1985 г.
че няма да се създават повече делфинариуми,
и че съществуващите трябва да бъдат премахнати,
след като получават доказателства, че китоподобните в плен
страдат от стрес, поведенчески аномалии, проблеми с размножаването,
високи нива на смъртност и по-краткотрайнa продължителност на живота,
въпреки че на пръв поглед те изглеждат доволни от условията си.
Днес са останали само две съоръжения,
които продължават да работят заради вратичка в закона,
която им позволява да държат и излагат на показ животни, родени в плен,
включително онези, родени от спасени диви делфини,
самите които трябва да бъдат реабилитирани и освободени.
Тази практика на спасяване, развъждане и освобождаване
позволява на тези паркове да поддържат генофонда си силен
и да се гарантира, че шоуто им може да продължи и че вратите им могат да останат отворени.
Докато австралийските делфинариуми не могат
да улавят и внасят здрави диви делфини, това остава реалността
зад индустрията за развлечения с животни навсякъде по света,
за която крайбрежният японски град Тайдзи е най-честата точка за залавяне.
Всяка година от септември до март,
хиляди делфини и други малки китоподобни
биват събрани в тих залив в Тайдзи
и брутално изклани от местни рибари,
които ги виждат или като източник на доходи, или като вредители.
Дресьори на делфини са забелязани да помагат на рибарите
при събирането на делфините,
избирайки няколко, които да бъдат пощадени от клането
и вместо това да бъдат транспортирани до аквариуми и делфинариуми по целия свят.
Ако величието на една нация и нейният морален напредък
могат да се съдят по начина, по който се третират животните ѝ…
какво казва това за Австралия?
Какво казва това за Нова Зеландия?
Съединените щати?
Канада?
Мексико?
Великобритания?
Израел?
Испания?
Какво казва за нас като вид?
В цялата ни описана история, 619 милиона души са били убити във война.
Убиваме същия брой животни на всеки 3 дни
като това дори не включва рибите и другите морски създания,
чиято смъртност е толкова голяма, че е измерима само в тонове.
Но преди да ги убием, трябва да ги развъдим...
да ги държим затворени и да ги експлоатираме..
за храна...
забавления...
облекло...
и изследвания.
Целият им живот, от раждането до смъртта,
се контролира от индустрии, които ги е грижа само за печалбата.
Една империя...
на страдания...
и кръв.
Платени от потребители, на които се казва, че са третирани етично.
"Свободно", "местно", "органично" отгледани.
Че смъртта им е хуманна и
че жестокостта към животните не се случва тук, в нашата страна
и че ако се случи, нашето правителство, нашите власти,
ще разберат и ще я ликвидират.
И ние, като потребители, нямаме причина да мислим по друг начин,
защото да се ядат и да се използват животни е нормално,
винаги сме го правили.
Защото продуктите, които се продават на рафтовете в супермаркетите,
са толкова далеч от съществата, които някога са съществували,
някои само закратко,
някои с години без отдих.
Същества, които споделят с нас и нашите домашни любимци, които обичаме скъпо,
способността ни да чувстваме любов.
Щастие.
Скръб и траур.
Които споделят с нас способността ни да страдаме.
Желанието ни за живот,
за свобода,
да не бъдем виждани като предмети
в полза на другите,
а за това кои сме ние като индивиди.
Същества с наши собствени права,
а не производствени единици.
Не добитък.
Той, тя и те, а не „това“.
Истината е,
че няма хуманен начин да убиеш някого, който иска да живее.
Не става въпрос за третиране
или по-добри начини да се направи нещо погрешно.
По-големи клетки, по-малка гъстота при отглеждане,
или по-малко болезнен газ.
Казваме си, че са живели добър живот
и че накрая те не знаят какво идва
и не чувстват нищо.
Но те знаят.
В последните им часове, минути и секунди,
винаги има страх, винаги има болка.
Миризмата на кръв.
Писъците на други членове на техния вид,
с които са споделяли живота си.
Никога няма готовност или желание за смърт,
а по-скоро отчаяние за живот
в безумна битка до последния им дъх.
И никога не им се показват милост и доброта,
а вместо това им се подиграват,
смеят им се,
ритат ги,
бият ги,
захвърлят ги като парцали
или ги изпращат в месомелачка, защото са родени с грешния пол.
Взимаме децата им.
Взимаме свободата им.
Взимаме живота им
като ги изпращаме здрави и цели в кланица,
за да излязат като опаковани парчета от другата страна.
И си казваме, че по някакъв начин, някъде в хода,
е станало нещо хуманно и етично.
И в процеса ние вредим и на себе си.
"Световната здравна организация тази сутрин публикува доклад
относно опасностите от преработено и червено месо..."
Ние унищожаваме околната среда
като изпускаме повече парникови газове в животновъдната индустрия, отколкото при всяка друга промишленост,
изсичаме горите ни и избиваме местните ни животни,
за да направим място за ферми.
Само едрият рогат добитък в света консумира количество храна
равно на калорийните нужди на 8,7 милиарда души,
и все пак един на девет човека - 795 милиона
страдат от хронично недохранване, а 844 милиона души нямат достъп до чиста вода,
докато 1000 литра се използват за производството на 1 литър мляко
и 15 000 литра за един килограм говеждо месо.
И все още продължаваме да оправдаваме животновъдството
като твърдим, че е нормално, необходимо и естествено.
Че животинското царство или някои видове в него,
са по-низши от самите нас, защото им липсва нашия специфичен тип интелигентност,
защото са по-слаби и не могат да се защитават.
Ние вярваме, че в нашето очевидно превъзходство,
сме спечелили правото си да упражняваме сила, власт и господство
над тези, които считаме за по-нисши, заради нашите недалновидни цели.
Това е обосновка, която е била използвана и преди.
От белите хора, за да поробят тъмнокожите,
или да отнемат земята и децата им.
От нацистите, за да убият евреите.
От мъжете, за да смълчат и потиснат жените.
Обречени ли сме да повтаряме историята отново и отново?
Този комплекс за превъзходство, този чист егоизъм
ли ни определят като вид?
Или сме способни на нещо повече?
"Току-що сте вечеряли и колкото и съвестно да е скрита
кланицата в грациозното разстояние от мили, пак има съучастничество."
"Току-що се върнахме в мотела и наблюдавахме кадрите от днес
от кошарата с новороденото козле в кланицата
и смятаме, че има шанс да е все още живо, така че се връщаме."