Ens fa cruels menystenir les bèsties
al bosc, el camp i el cau,
el plor creix per evidenciar
la insensibilitat de l'home.
Les imatges que apareixen en aquest vídeo no són casos aïllats.
Tot el material, excepto si s'indica el contrari, va ser gravat a Austràlia,
però en la majoria dels casos, és comú en el món occidental.
La majoria de la gent es considera amant dels animals.
Els reconeixem no com objectes,
si no com a éssers complexes amb els que compartim el planeta,
les nostres vides,
les nostres llars.
Gaudim amb la seva alegria,
patim amb con su dolor,
admirem la seva intel·ligència i individualitat
i els acollim a les nostres famílies,
o els admirem al seu medi natural.
La idea de fer-los-hi mal o fer-los patir innecesàriament és insuportable per a molta gent.
Per als que ens alimenten, ens vesteixen o ens entretenen,
escollim un discurs que minimitza
o fins i tot elimina el seu patiment.
La imatge pintoresca d'una granja familiar i el seu amable granger.
Un final compassiu i sense dolor, un preu molt baix que paguen a canvi d'una vida feliç.
Una relació simbiòtica.
Darrere d'aquesta postura de "del que els ulls no veuen, el cor no se'n dol."
Deixen de ser individus, passen a ser "bestiar",
unitats de producció en un sistema incommensurable
on no hi ha leyes compassives que protegeixin els nostres germans animals.
Cecs i sords al seu patiment.
El seu valor es determina en funció de la seva utilitat per la humanitat,
racionalitzat des de la idea de la nostra pròpia superioritat
i des de la llei del més fort.
Una idea que cal que es qüestioni.
PORCS
Utilitzats per alimentació, entreteniment, investigació.
Als anys 60 hi havia al voltant de 50.000 granges de porcs a Austràlia
Avui n'hi ha menys de 4.000.
Però el total de porcs criats i sacrificats per al consum ha augmentat.
El 2015, 49 granges contenen el 60% dels porcs de tot el país.
La majoria dels porcs criats per l'alimentació neix en una paridora,
un petit espai amb una gàbia central
dissenyada perquè els garrins puguin alimentar-se de la seva mare, la truja de cria,
i perquè la mare no pugui moure's.
La freqüència de garrins que neixen morts o momificats
augmenta conforme els seus cossos són cada vegada menys
capaços de suportar les grans quantitats de porcins que demanda la indústria.
Entre el 10% i el 18% dels garrins no arribaran a l'edad del deslletament
a causa de malalties, inanició, deshidratació
o per ser esclafats, sense voler, per les seves mares atrapades.
Dins del número de víctimes hi ha els més petits de la ventrada,
els treballadors els maten perquè no són econòmicament rentables.
Als que sobreviuen els primers dies els mutilen sensein anestèsia,
els hi tallen la cua i les dents per reduir el canibalisme...
i els hi tallen trossos d'orella o els hi claven cròtals per identificar-los.
Entre la 3a i la 5a setmana d'edat els separan de les seves mares.
5 mesos després, la majoria va a l'escorxador.
A mesura que creixen els porten a naus d'engreix, amuntegats entre els seus propis excrements.
Mantenen algunes femelles per reemplaçar-ne d'altres,
les seleccionen meticulosament en funció de la seva capacitat de produir grans ventrades.
Generalmente utilitzen la inseminació artificial en lloc de l'aparellament,
això permet inseminar entre 30 i 40 femelles amb un sol semental.
Els treballadors extreuen el semen masturbant els mascles
i després l'introdueixen a les truges de cria a través d'un catèter.
Els sementals són utilitzats per excitar les femelles abans de la inseminació,
però no deixen que les montin.
Un cop estigu¡n prenyades, queden confinades
durant la resta de les 16 setmanes de gestació.
Les gàbies de gestació són individuals i, igual que a les paridoras,
amb prou feines poden fer dues passes cap endavant o cap enrere
ni girar-se.
Tot i que la majoria de les granges australianes las estiguin eliminant a poc a poc,
aquestes gàbies continuen sent legals i no existeixen multes ni tan sols
per mantenir-les allà més de 5 dies.
És semblant al que passa a la UE amb la suposada "prohibició" d'aquestes gàbies,
que permet que la truja estigui confinada fins a 4 setmanes durant la gestació.
Si poden, els porcs intenten fer les seves necessitats
lluny d'allà on mengen i dormen.
El confinament extrem els provoca greus seqüeles psicològiques.
L'altra opció és tancar-les en grup,
això implica que les truges prenyades comparteixin petits recintes de ciment.
La falta d'espacio i d'estímuls pot provocar conductes agressives.
Les que cauen dins el sistema d'afluents pels forats de terra
queden abandonades, moren de gana o s'ofeguen entre excrements.
Una setmana abans de donar a llum,
són traslladades a les gàbies paridores,
on s'hi quedaran durant 4-6 setmanes.
Incapaces de moure's, els músculs es debiliten
fins que gairebé no poden aixecar-se o girar-se...
Per minimitzar l'atròfia muscular, les obliguen a aixecar-se com a mínim un cop al dia.
Apareixeran úlceres a causa de les dures superfícies...
O prolapses i infeccions a causa de l'esforç físic
que suposa parir contínuament i les males condicions...
...que poden generar paràlisi parcial,
impedint que accedeixin al menjar o a l'aigua que hi ha a la part de davant de la seva gàbia
...o fins i tot causar-li la mort a dins de la gàbia.
Veuran amb impotència com els seus fills es posen malalts i moren,
o són mutilats o maltractats pels treballadors fins que se'ls emporten.
Patirà aquest cicle 4 vegades durant 2 anys
abans de ser reemplaçada i enviada a l'escorxador,
o matada i llançada a un contenidor de la granja.
"Criats en llibertat" només vol dir que els porcs neixen en casetes a l'exterior,
i després passen la resta de les seves vides en naus,
igual d'amuntegats i amb els mateixos problemes de salut i comportament que en altres granges,
enfonsats en els seus excrements fins al genoll.
Capaços de viure entre 10 i 12 anys, a la majoria els maten als 5-6 mesos.
En la mateixa granja els apilen en camions
i els transportn (sovint llargues distàncies) a l'escorxador
sense menjar, aigua o protecció, afrontant el fred o la calor extrema.
A l'escorxador esperaran en petits corrals de ciment o de metall,
normalment allà passen la nit, encara sense menjar i amb poca aigua o gens.
Al matí, se'ls envia a la força a la zona de sacrifici,
moltes vegades amb un bastó elèctric.
El mètode més comú per aturdir i matar els porcs a Austràlia,
utilitzat als grans escorxadors i qualificat com la opció més "humanitària" i eficiente,
es la càmera de diòxid de carboni.
Un sistema de gàbies rotatòries introdueix 2-3 porcs totalment conscients
dins d'un gas altament concentrat,
que els hi comença a cremar els ulls, les fosses nasals, les mames, la gola i els pulmons
mentre els va asfixiant.
Unes concentracions més baixes de CO2 els hi causaran menys dolor i estrès,
però tardaran més en quedar-se inconscients,
cosa que resulta econòmicament inviable.
Les truges de cria són introduïdes d'una en una en aquestes càmeres.
A causa del seu tamany, el gas és menys efectiu,
algunes en surten semiconscients
i a vegades se les ha d'aturdir amb descàrregues.
Un cop bolcats a l'altra banda de la càmera,
els degollen i els dessagnen.
L'atordiment elèctric, utilitzat en petits escorxadors,
és molt més probable que falli.
Un amperatge incorrecte, la col·locació de l'atordidor, la durada de la descàrrega,
o un error en degollar-lo massa ràpid...
pot provocar una simple paràlisi; no pot moure's,
però sent dolor
o pot recuperar la consciència mentre es dessagna.
El parpalleig i la respiració rítmica són indicadors clars de consciència.
Un a un són electrocutats davant de la resta.
Als escorxadors petits una altra opció és la pistola de bala captiva.
El tipus penetrant dispara una bala al crani de l'animal
per danyar permanentment el cervell,
impedint que es recuperi la consciència,
mentre que les pistoles no penetrants subministren un cop fort com el d'una massa.
Un atordiment efectiu requereix que la pistola estigui recolzada en l'angle correcte
sobre la part exacta del cap,
i això és difícil si el cap no està immobilitzat.
Com que veuen com els seus germans moren abans que ells,
y com que senten l'olor de la sang de terra,
es resisteixen a entrar a la càmera d'atordiment.
La pistola de bala captiva encara és menys efectiva amb els porcs grans, com les truges de cria.
En aquests casos s'opta a vegades per un rifle
amb el qual la precisió és encara més complicada.
Després de dessagnar-los, els bolquen en tancs d'aigua bullint
per suavitzar la pell treure el pèl.
Els que no han sigut ben atordits i matats moren ofegats.
Els productes de rebuig (pell, ossos, peülles, vísceres i greixos)
es porten a una planta de processat per fer llard, que es fa servir
per menjar, sopes, lubricants i biocombustibles,
o altres productes com gelatina.
Els porcs salvatges van ser introduïts a Austràlia amb la Primera Flota,
i ara ocupen al voltant del 40% del país,
especialment a Queensland i a Nova Gal·les del Sud.
La pràctica del "pig dogging" consisteix en què els caçadors deixen anar els gossos
per rastrejar, atrapar i lacerar porcs vius,
immobilitzant-los
fins que arriben els caçadors i els apunyalen.
Tot i estar catalogats com a plaga,
no és estrany que els caçadors deixin anar porcins dins els parcs nacionals
per caçar-los més endavant.
GALLINES PONEDORES
Utilitzades per alimentació.
La vida de les gallines ponedores comença a la incubadora.
Els ous de les seves mares s'emmagatzemen i s'incuben, i eclosionen als 31 dies.
Els pollets mascle i femella es col·loquen en diferents cintes transportadores.
Aquí, a la incubadora més gran d'Austràlia, els mascles han estat genèticament modificats
perquè tinguin un color diferent del de les femelles i poder classificar-los més ràpidament.
Incapaços de pondre ous
i, com que són d'una raça diferent a la dels pollets utilitzats per carn,
els pollets mascle són considerats productes de rebuig,
igual que qualsevol femella dèbil o amb alguna malformació.
En el seu primer dia de vida se'ls col·loca en cintes transportadores diferents,
se'ls separa de les femelles sanes y se'ls porta a una trituradora industrial anomenada "maceradora".
Aquesta pràctica és legal i la RSPCA la cataloga com a "humanitària".
Les incubadores petites utilitzen diòxid de carboni
o deixen que se s'asfixiïn en bosses de plàstic.
Totes les granges comercials d'ous
(en gàbies en bateria, criades a terra, camperoles, ecològiques o les aprovades per la RSPCA)
sacrifiquen els pollets mascle,
en maten uns 12 milions cada any a Austràlia.
Mentrestant, les femelles sanes passen per doloroses màquines desbecadores.
Com que estaran tancades a les granges, a les gallines se'ls hi talla el bec
per reduir el mal que es puguin fer entre elles.
Les posen en caixes i les transporten a granges de cria de pollets femella,
on s'hi estaran durant quatre mesos, fins que comencin a pondre ous.
Uns pocs mascles seran apartats de la trituradora
per servir, juntament amb una selecció de gallines, com a progenitors,
fecundant i ponent els ous que aniran a la incubadora.
A la resta de gallines se les envia a altres granges.
Prop de 2/3 dels 18 milions de ponedores d'Austràlia
viuen en gàbies en bateria.
Cada nau pot albergar fins a 100.000 gallines i n'hi ha entre 4 i 20 per gàbia,
Per tant, a cada gallina li correspon un espai més petit que un foli.
No poden estirar les ales o manifestar cap comportament natural,
com banyar-se a la sorra, posar-se en un niu o furgar.
Després de dècades de manipulació i selecció genètica,
ponen un ou gairebé tots els dies; fins a 330 l'any, molts més
dels 10 o 15 que pondria una gallina salvatge.
Amb l'edat, l'entorn deficient i el desgast físic per pondre tants ous
la seva salut es veu afectada, i progressivament van perdent les plomes,
i la cresta se'ls hi blanqueja per l'anèmia.
Les morts a les gàbies són habituals,
i el tamany de les instal·lacions fa que passin inadvertides molt temps,
obligant a les altres a viure sobre cadàvers en descomposició.
Els sistemes moderns recullen el fems en cintes transportadores situades sota les gàbies,
mentre que els antics permeten que es vagin amuntegant.
Les aus que aconsegueixen escapar-se de les gàbies moren a les fosses de fems.
Als 18 mesos, després d'un any a la gàbia, la seva producció d'ous
haurà disminuït tant com per considerar-la "gastada".
Llavors es desfan d'aquest lot de gallines: les treuen de les gàbies i les posen en caixes,
sovint pateixen fractures per culpa del tracte brutal.
¿Amb quina freqüència se'ls hi trenquen els ossos?
Cada vegada que les agafo se'ls hi trenquen.
Cada vegada.
Deixa de quejixar-te o et partiré l'altra pota.
Son gasades fins a morir i incinerades o triturades,
o enviades a l'escorxador i reemplaçades per noves gallines de 4 mesos.
Fins l'any 2016,
no hi havia normativa nacional per als ous de gallines camperes.
Actualment, las granges de gallines camperes han de tenir a l'exterior una densitat màxima
de 10.000 gallines per hectàrea (una per metre quadrat)
tot i que es passen la major part del temps amuntegades en grans naus.
Les gallines estableixen jerarquies socials anomenades "ordre de picoteig",
però només són capaces de reconèixer a cent gallines.
Com que a les naus o als corrals hi ha milers d'aus,
no poden mantenir aquest ordre de picoteig, i sorgeix el caos.
Les dèbils no es poden escapar de les picotades.
Les malalties es propaguen ràpidament.
El 2013, un brot de grip aviària en una granja de camp de Nova Gal·les del Sud
suposadament contagiat per ànecs salvatges,
va suposar el sacrifici de més de 400.000 gallines.
Moltes de les grans granges de camp també tenen naus amb gàbies a la mateixa finca,
i els ous d'ambdues es processen a la mateixa planta d'empaquetat.
Un estudi de 2009 d'Egg Corporation assenyalava que més d'1 de cada 6 ous
venuts com a "camperols" els havien post gallines engabiades o tancades en naus.
Igual que a las granges de gàbies,
les gallines camperoles també són enviades a l'escorxador als 18 mesos,
lluny dels 10 anys d'esperança de vida natural.
A l'escorxador les pengen cap per avall en un "carrusel".
Les introdueixen en un bany en aigua electrificada per aturdir-les
i els hi tallen el coll amb un ganivet automàtic.
Però si retiren el cap, l'aigua electrificada no les aturdeix,
i quan se'ls hi talla el collestan conscients.
Finalment s'ofeguen en aigua bullint.
Gran part de les gallines sacrificades s'utilitzen per fer productes de baixa qualitat
com carn picada, menjar d'aus de corral, pinso per animals de companyia
o per alimentar animals de granja.
POLLASTRES BROILER
Utilitzats per l'alimentació.
Les gallines per carn, de raça broiler,
són més grans que les ponedores,
i han sigut seleccionades perquè tinguin ràpidament un tamany enorme.
La seva curta vida comença en una incubadora de broilers
Tot i que la indústria utilitza tant femelles com mascles,
aquestes incubadores també fan servir trituradores...
o càmares de gas
per les aus dèbils o amb malformacions, que no arriben al pes de sacrifici.
Els pollets que sobreviuen el 1r dia de vida són transportats a les granges d'engreixament.
Des de 2016 existeixen 530 granges de broiler a Austràlia,
amb una població de prop de 90 milions d'aus.
Cada nau en conté entre 40.000 i 60.000
A la seva primera setmana de vida és habitual una mortalitat del 4-6%,
cosa que que equival a entre 1.600 i 3.600 per nau; entre 200 i 500 al dia.
A la majoria, els treballadors ja se'ls trobaran morts,
els que semblin dèbils o ferits els mataran o se'n desferan encara vius.
"En vaig matar 415 en un dia"
"En vaig mater gairebé mil en tres naus"
"No només mato els malalts"
"Mato coses que encara corren"
"però que sé que no estan bé"
"¿Què passa si segueixen piolant?"
"A vegades no maten tots els que s'hauria de matar"
"Però simplement els agafo del coll..."
"Si ja no piulen és que ho has fet bé"
"El coll està trencat"
"No pot piular"
"Saps que ho has fet bé si no pot piular"
A mesura que creixen, ocupen ràpidament tota la nau,
viuen entre els seus propis excrements.
La mortalitat baixa, però les morts continuen sent habituals.
A prop de les naus, s'apilonen els cossos perquè es descomposin.
La cria selectiva, la falta d'exercici a causa de l'apilonament,
la llum artificial i l'ús elevat d'antibiòtics perquè s'engreixin més,
han aconseguit que a dia d'avui els broiler
entrin a l'escorxador havent arribat als 3 kg en només 35 dies,
una gran diferència amb el seu creixement natural de 2 kg en 96 dies.
Als seus cossos els costa molt lidiar amb aquesta enorme pressió física
i sovint es desenvolupen trastorns ossis, cardíacs i metabòlics.
El 90% dels que arriben a l'escorxador tenen dificultats per caminar.
Les naus no es netegen en tot el cicle de 5 a 7 setmanes
i es genera una gran concentració d'amoni que els pot irritar i cremar la pell
i obstruir-los el sistema respiratori.
Els pollastres que es venen amb el segell d'aprovaciÃ³nó de la RSPCA
disposen d'un joc enmig de la nau
però a part d'això, les condicions i el procés són els mateixos.
Seleccionen les aus que mataran quan estan a les fosques, de nit,
quan les aus estan endormiscades i no poden veure què passa.
Normalment contracten brigades perquè els agafin a mà i
els apilonin en caixes de plàstic,
després es carreguen les caixes al camió que els transportarà a l'escorxador.
Igual que amb les ponedores, se les penja de les potes al carrusel automàtic...
i se les aturdeix amb aigua electrificada
però si algun pollastre aixeca el cap seguirà completament conscient
quan li tallin el coll amb el ganivet giratori
Un teballador s'espera amb un ganivet per si alguna au s'escapa del giratori.
GALLS DINDIS
Utilitzats per l'alimentació.
Els galls dinidis de granja han sigut seleccionats
per engreixar-se tant que no poden aparellar-se per si sols,
i, per tant, la indústria del gall dindi depèn de la inseminació artificial
tal i com passa en aquesta granja de galls dindis camperols a Victoria,
tot i que és una pràctica habitual
a las escasses incubadores de galls dindis australianes.
Els galls dindis són animals molt curiosos, i es crien de manera molt semblant als broiler:
hi ha entre 10.000 i 14.000 galls dindis per nau, que equival a 6 galls dindis per m².
Les alteracions genètiques i la llum artificial per maximitzar la seva alimentació
donen lloc a una taxa de creixement doble que la dels ànecs salvatges.
Arriben ràpidament a un pes que les potes no poden suportar.
Com que viuen entre excrements, les ferides poden infectar-se ràpidament.
La mortalitat augmenta amb l'edat
fins a una mitjana d'entre el 3-5% per les femelles
que porten unes 12 setmanes vivint a les naus,
i entre el 10-12% pels mascles que hi porten gairebé 16 setmanes.
Leas aus mortes es recullen i es llancen com si fossin escombraries.
A la resta se'ls porta en camió a l'escorxador,
on se'ls colpeja i se'ls tira cosses
quan els pengen a la línia de sacrifici.
Els escorxadors petits a vegades utilitzen cons de sacrifici individuals.
A Austràlia se'n maten entre 4 i 5 milions cada any,
la majoria es compren i es consumeixen per Nadal.
La resta de l'any, o fins i tot durant anys, estan congelats.
ÀNECS
Utilitzats per alimentació, entreteniment, roba.
Igual que amb els broiler, també es fan servir trituradores a les incubadores d'ànecs
amb els dèbils o malformats, que no s'espera que resisteixin el sobrepès.
La cria d'ànecs és molt semblant a la de broiler o de galls dindis.
Transportats des de la incubadora en el seu primer dia de vida,
els aneguets creixen a un ritme accelerat fins a les 7 setmanes,
tancats juntament amb altres milers
en naus brutes i on les morts i malalties són habituals.
Com que són animals aquàtics, les articulacions de les potes són dèbils per naturalesa,
ja que normalment no necessiten aguantar el seu pes durant gaire temps.
Mentre disposin d'aigua, flotaran durant llargs períodes,
reduint la pressió sobre el sistema muscular i ossi.
Però, quan no compten amb superfície aquàtica,
com passa a la majoria de granges australianes, incloent les que tenen el segell de "criats en llibertat"
han de suportar el pes del seu cos sobre les potes durant unes 7 setmanas
(sovint més temps amb els que s'utilitzen per cria)
i això els provoca coixesa, dislocacions i fractures òssies.
La cria selectiva busca que creixin i s'engreixin ràpidament,
cosa que, sumat a la falta de desenvolupament
del seu jove sistema ossi,
provoca encara més pressió sobre les seves potes i articulacions ja dèbils.
Sense ni tan sols aigua per submergir el cap,
són incapacos de mantenir nets els ulls, fosses nasals i plomes,
i això agreuja el risc de ceguera o malalties.
Viure sobre els seus propis excrements i els conseqüents nivells d'amoni
els pot provocar doloroses cremades als peus, i greus ferides i lesions.
Aquestes lamentables condicions, juntament amb l'apilonament,
solen provocar malalties neurològiques en què la falta de coordinació i els tremolors de cap i coll
van seguits de paràlisis, convulsions, el coma i la mort.
Quan els treballadors troben ànecs malalts o ferits
els maten partint-los-hi el coll.
Passats 49 dies, els posen en caixes
i els carreguen en camions per ser enviats a l'escorxador.
Molts no sobreviuen el viatge.
Igual que amb els pollastres i els galls dindis,
els pengen de les potes a la fila de sacrifici.
El bany d'aturdiment elèctric, tampoc funciona sempre,
i a moltes aus els hi tallen el coll quan encara estan conscients,
y acaben dessagnant-se o afogant-se al tanc d'aigua bullint.
El 2018, tres estats d'Austràlia
han prohibit la caça esportiva d'ànecs silvestres per considerar-la cruel,
però a Victoria, Austràlia del Sud i Tasmània
aquesta pràctica continua sent legal a la temporada anual.
La població d'aus aquàtiques a Victoria ha estat baixant constantment.
el 2017 va arribar a la xifra més baixa dels últims 34 anys,
i tot i això­ la caça continua coamb l'excusa que és una font d'ingressos
per a les zones rurals del voltant dels aiguamolls,
i perquè els caçadors gaudeixen i es diverteixen.
Els simuladors informàtics i les observacions d'activistes
demostren que els caçadors deixen a tantes aus ferides o mortes però sense recollir
com les que maten i s'emporten, i això vol dir que deixen que milers d'ànecs
pateixin o morin per les ferides no curades.
A això s'hi ha de sumar els cossos de moltes espècies protegides,
com l'amenaçat ànec pigat,
que s'han trobat als aiguamolls durant la temporada de caça,
disparats perquè els caçadors no els distingeixen
o perquè els és igual.
Prop del 80% dels plumissols i plomes
que s'utilitzen per abrics, sacs de dormir o edredons venen de Xina,
on habitualment desplomen ànecs i oques.
això suposa arrancar-los les plomes de manera dolorosa,
deixant ferides obertes i ensangonades,
un procés que es repeteix moltes vegades abans de ser sacrificats.
Fins i tot s'han descobert proveïdors amb el certificat de Qualitat de Ploma Responsable
que estaven implicats en aquestes pràctiques.
En definitiva, és impossible saber si els productes de plomes
a Austràlia o a qualsevol altre lloc venen d'aquestes granges.
VAQUES
Utilitzades per alimentació, entreteniment, roba, farmacologia.
Igual que els humans, les vaques són animals molt maternals
que formen vincles estrets amb les seves cries
i per produir llet han d'haver parit.
A les granges de llet se les fecunda a la força
tots els anys perquè produeixin llet,
normalment per inseminació, no de manera natural.
Això implica que els treballadors els introdueixin el braç per l'anus
per aguantar el cèrvix mentre els injecten el semen d'un toro.
Poques hores després del part els prenen els seus vedells
perquè no puguin mamar i així vendre la llet per consum humà.
Els dies posteriors a la separació,
les mares bramen dia i nit
cridant les seves vedelles.
Ploren la pèrdua, durant dies o fins i tot setmanes.
Els vedells mascles
no són útils per la indústria làctia
perquè no produeixen llet.
Estan aïllats 5 dies fins que els posen en un camió
que els porta a l'escorxador.
Poden estar-se sense aliment fins a 30 hores.
Afamats, desubicats i amb necessitat d'afecte,
ploren per les seves mares des de les quadres de l'escorxador,
on els mataran el matí següent.
Els que esquiven l'atordidor o han quedat mal aturdits
els maten encara conscients.
A Austràlia es maten cada any uns 700.000 vedells per ser considerats
rebuig de la indústria làctia.
A un nombre reduït de vedells mascle els engreixen durant 20 setmanes
per produir carn de vedella.
A les femelles també se les aïlla
alimentades amb llet en pols,
per incorporar-les més tard al cicle i inseminar-les.
Les vaques lactants es munyen dues o tres vegades al dia,
connectades a màquines de munyiment.
En condicions naturals poden viure fins a 20 anys.
A les granges viuen entre 4 i 8 anys.
Algunes sucumbeixen a la pressió de la fecundació
contínua i de produir fins a 10 vegades més llet de la que
produiran de manera natural.
La resta anirà a l'escorxador quan la seva producció comenci a disminuir
o la seva salut els impedeixi continuar.
Amb les vaques "de carn" també es prefereix la inseminació artificial.
Als vedells criats per a carn els sotmeten a procediments quirúrgics
sense anestèsia, incloent el desbanyat...
perforació d'orelles...
...La castració pot ser amb ganivet
o amb la tècnica d'estrangulament:
rodegen la base dels testicles amb una goma elàstica tensa
per tallar la seva circulació fins que es podreixin i caiguin.
... i el marcatge amb ferro roent.
Els que emmalalteixen no solen rebre atenció veterinària i empitjoren ràpid.
Antibiòtics, hormones de creixement, vitamines, suplements,
progesterona (per aumentar la fertilitat) són injectats
o administrats vaginalment
o oralment.
Aquestes i altres rutines, com la d'inseminar i controlar la gestació,
suposen que es condueixi bruscament les vedelles
a una gàbia de restricció per examinar-les individualitzadament.
"Fes la volta malparida, sembles imbècil"
"Vinga, ets un sac de merda"
El 40% de les vaques importades a Austràlia,
i el 80% de la carn que es ven als supermercats,
prové de vedelles que han passat al menys el 10-15% de les seves vides
tancades en corrals sense vegetació,
on se les engreixa amb pinso per enviar-les a l'escorxador als 18 mesos.
Se les posa a la cambra de restricció, d'on intentaran escapar-se desesperadament.
"Oh sí!"
"Estigues quieta, mala puta!"
La pistola de bala captiva és el sistema més comú para atordir vaques,
però (especialment les de baixa potència) solen ser poc efectives amb animals tan grossos.
Els causa dolor i dificultat de moviment, però no inconsciència.
El rifle és una alternativa menys comuna.
A més d'haver de veure com atordeixen, maten i fins i tot desmembren
els animals que tenen davant,
sovint han d'escoltar els seus crits des de la sala contígua.
Les vaques gestants que maten proporcionen sang de les seves cries no nascudes,
conegut com a sèrum fetal de vedella o sèrum fetal boví,
molt cotitzat per la indústria farmacèutica
que paga uns 600$ per litre.
Les pells de vaques i vedells s'envien a adoberies per convertir-les en cuir,
i la majoria s'exporta.
És un error comú pensar que
el cuir és un subproducte càrnic utilitzat per reduir despeses;
seria més encertat afirmar que és un coproducte,
a vegades amb un valor més alt que la carn,
De fet, cada vegada són més els animals que
es maten per la pell i no per la carn.
El cuir barat per produir calçat, bosses de mà i altres accesoris,
també s'importa a Austràlia, Estats Units i Europa
des de països en vies de desenvolupament com la Índia i Bangladesh.
Com que les vaques són sagrades per l'hinduisme,
matar-les és il·legal en 24 dels 29 estats indis.
Matar-les legalment per produir cuir,
implica transportar-les centenars o milers de quilòmetres
a un dels cinc estats exemptes o a Bangladesh.
Depenent de la ruta i del nombre d'animals
(a vegades milers) gran part del recorregut pot ser a peu.
Per preparar-les, els hi claven ferradures
i els hi travessen el nas per passar-hi cordes.
Esgotades, afamades i deshidratades, moltes no soporten el camí.
Les forcen a aixecar-se estirant les cordes o trencant-los la cua...
les colpegen amb bastons i els freguen pebre als ulls.
Durante el resto de la jornada estÃ¡n hacinadas dentro o fuera de los camiones.
Es banyeguen entre elles i les fractures òssies són freqüents.
Les que aconsegueixen arribar a l'escorxador seran sacrificades davant de les altres
sense atordiment previ,
algunes fins i tot escorxades vives.
Submergeixen les pells en químics tòxics
que provoquen càncer i malalties cutànies,
moltes vegades a menors d'edat.
La idea central dels rodeos
és el control físic i la dominació dels més dèbils i vulnerables.
Vedells, bravells i toros són provocats físicament
per entretenir el públic
en els 240 rodeos que se celebren cada any a Austràlia.
Normalment són animals dòcils. Però se'ls retorça la cua,
se'ls electrocuta
entre altres abusos,
els claven esperons metàl·lics i corretges al voltant de l'abdomen,
per fer que es "desboquin" i semblin agressius.
El risc és un element essencial en aquest espectacle,
les lesions són inevitables.
"Li està costant una mica fer que aquest vedell s'aixequi."
"Farà servir les seves forces, la seva energia, per aixecar de terra al vedell."
"¿Sabeu què, companys? Aquest vedell no
vol cooperar amb aquest cowboy"
"Sí, no vol tenir res a veure
amb aquesta competició"
"Que ningú es pensi que aquest bestiar no està ben cuidat,
perquè se'ls tracta fantàsticament bé"
La captura de vedells i bravells implica fer servir el llaç amb animals aterrits
que intenten escapar-se, i els immobilitzen bruscament,
provocant ferides, fractura de costelles, ossos i fins i tot de coll,
trencament de lligaments, hemorràgies internes i danys subcutanis.
OVELLES
Utilitzades per alimentació i roba.
"L'època de parts" hivernal consisteix en fecundar les ovelles
perquè pareixin els mesos d'hivern,
així els xais es deslleten a la primavera quan les pastures són fèrtils.
Tot i que això permet que els xais creixin més ràpid,
suposa que entre 10 i 15 milions de xais (aproximadament 1/4)
morin durant les seves primeres 48 h de vida per hipotèrmia.
Per als grangers, això és més rentable que alimentar els xais
que neixen els mesos càlids.
La raça merina genera el 80% de la llana produïda a Austràlia.
Ha estat seleccionada genèticament perquè tinguin la pell arrugada
perquè produeixin un excés de llana,
fent-les més vulnerables a les larves de mosca.
Per reduir la brutícia i el risc d'atacs de mosques als que sobreviuen fins a
l'estiu, els tallen la cua
i els fan el "mulesing":
els arrenquen la pell del gluti
i la base de la cua amb tisores d'esquilar.
Si els xais tenen menys de 6 mesos,
és legal fer això sense anestèsia.
Als esquiladors se'ls paga per nombre d'ovelles, no per hores.
La velocitat és més important que la precisió
i no se'ls exigeix formació prèvia.
Al cap de pocs anys, quan ja no produeixen prou llana
com per ser rentables, les envien a l'escorxador i les converteixen en carn,
mentre que als xais "de carn" els maten entre els 4 i els 12 mesos,
quan podrien viure entre 12 i 14 anys.
19 dels 32 milions d'ovelles que es maten anualment a Austràlia
passen per corrals de subastas, que fan
d'intermediaris entre granges i escorxadors o altres empresaris
i on també se subhasta bestiar
boví, equí, aviari i porcí.
L'estrès per calor, deshidratació, esgotament o malalties prèvies
són causes comunes de mort en aquests corrals.
Els escorxadors compren la majoria de les ovelles.
A l'escorxador no hi ha cap animal que vulgui que el matin.
L'atordiment elèctric falla amb freqüència,
només els causa dolor i els espanta encara més
en els seus últims moments.
L'atordiment amb pistola de bala captiva no és millor.
"Fes el que et dic"
"Estigues quieta, hòstia!"
"Seu, estira't, gira, bé"
"Ben fet, aparta el cap, bé"
"Fes-me cas!"
Encara que l'atordiment pugui semblar eficaç,
és impossible saber del cert si un animal
ha quedat inconscient i insensible al dolor,
o si simplement s'ha quedat paralitzat podent sentir-ho tot.
Entre la desesperació i la por alguns aconsegueixen escapar-se,
i es troben amb els cossos dels que anaven davant seu,
els recondueixen a la fila; saben que seran els següents.
CABRES
Utilitzades per alimentació i roba.
Les cabres són criades per obtenir llet. Com a les vaques,
se les insemina repetidament perquè produeixin llet contínuament.
És una indústria que a Austràlia només compta amb unes 65 granges.
La llet de cabra es comercialitza com una opció més digerible
per a les persones al·lèrgiques a la de vaca.
Al món hi ha més gent que beu aquesta lllet que la de qualsevol altre animal.
Els cabrits mascle, incapaços de produir llet,
se solen considerar rebuig i els maten a la granja després de néixer,
mentre que les femelles són criades perquè produeixin llet,
tot i que algunes granges venen les cabres que els hi sobren per carn.
Les mares lactants es munyen dues vegades al dia
durant 10 anys abans d'enviar-les a l'escorxador.
En el seu moment àlgid produeixen 4 litres de llet al dia, que venen fresca
o transformada en formatge, mantega, gelat, iogurt o sabó.
Austràlia és l'exportador més gran de carn cabruna del món,
la major part de la qual va als EEUU.
Només el 10% prové de cabres criades per carn, la resta són cabres asilvestrades,
una varietat salvatge procedent de cabres domèstiques
que els colons europeus van portar a Austràlia.
Aquestes cabres són capturades i transportades
a menjadores, anomenades "dipòsits", en els que se les engreixa abans de matar-les.
És habitual trobar femelles embarassades a l'escorxador,
algunes pareixen al camió o als estables
abans de ser conduïdes a la zona de sacrifici.
Les seves cries s'abandonen i moren per inanició, fred o calor,
mentre criden a les seves mares mortes.
PEIXOS
Utilitzats per alimentació i investigació científica.
El salmó és el peix que més es menja a Austràlia,
se'n consumeixen gairebé 40.000 tonelades l'any
Es crien al mar, en gàbies,
principalment en badies al sud i a l'oest de Tasmània
perquè les aigües són més fredes.
Cada gàbia pot contenir fins a 60.000 peixos,
els porten des de les incubadores quan tenen entre 12 i 18 mesos.
A mesura que creixen l'espai disponible disminueix
fins a quedar apilats.
Un estudi de 2017 sobre salmons de piscifactories a Austràlia, Noruega, Xile, Escòcia i Canadà
indicava que la meitat dels peixos són sords
perquè el creixement ràpid els hi deforma els receptors auditius.
La Cala Macquarie (patrimoni universal) a l'oest de Tasmània,
conté la majoria de les piscifactories del país,
entre les que hi ha les tres companyies més grans: Tassal, Huon i Petuna,
cadascuna té vàries granges de fins a 24 gàbies.
Durant els 12 mesos previs a setembre de 2016, 21.000 tones de menjar per peixos
juntament amb vàries tones d'excrements, van acabar al mar.
La intensa contaminació va provocar un perillós descens d'oxigen
a l'aigua i un risc més alt de malalties,
provocant nombroses morts a les piscifactories.
Entre 2015 i 2018 molts incidents de morts massives
van tenir a veure amb una combinació d'asfíxia per falta d'oxigen,
errors humans i malalties.
La més gran de les tres companyies, Tassal,
presumeix de tenir un índex de supervivència del 83% a les seves piscifactories.
Després de 15-18 mesos en aquestes gàbies marines, quan pesen 7 kg aproximadament,
els salmons són absorbits per un tub
fins a un vaixell on se'ls mata immediatament
o bé se'ls transporta en tancs a les instal·lacions de processament.
Els barramundi es crien a tots els estats australians excepte Tasmània.
Als estats meridionals més freds,
n'engreixen milers en petits tancs coberts.
Mentre que als estats septentrionals
els crien en gàbies al mar (semblants a les de salmons)
o en estancs exteriors, utilitzats també amb truites.
El mètode "humanitari" d'atrapar i matar els peixos
implica succionar-los per un tub fins a un tanc d'aigua gelada.
En lloc de ser humanitari, és una mort lenta i dolorosa,
a vegades tardan 30 minuts en morir.
Als peixos per fer sashimi, (una "delicatessen" nipona de peix fresc)
els acoltellen el cap abans de tallar-los la jugular
i els posen en aigua i gel perquè es dessagnin.
Botigues i restaurants mostren peixos vius
perquè els clients,
puguin escollir quin individu ha de morir.
El 75% del peix consumit a Austràlia és d'importació,
especialment les gambes, el salmó i la tonyina.
Els vaixells pesquers arrosseguen grans xarxes, capturant indiscriminadament
totes les espècies al seu pas.
El 85% de les reserves mundials de peixos
assoleixen o sobrepassen els límits de pesca.
Al ritme actual,
es preveu que el 2048 ja no quedaran peixos als nostres oceans.
CONILLS
Utilitzats per alimentació, experimentació, mascotes.
La indústria cunícola australiana no ho té fàcil.
S'introdueixen malalties molt contagioses per erradicar els conills salvatges,
els insectes les propaguen i poden aniquilar una granja sencera.
Mentre que altres granges competeixen
amb el preu més baix dels conills salvatges que els caçadors atrapen i maten.
Els conills de les granges càrniques es passen tota la vida
en gàbies que no estan recolzades a terra,
sense poder realitzar cap comportament natural, com ara furgar, amagar-se o saltar.
Del cúmul d'orina i excrements que tenen sota les gàbies
emana una gran quantitat d'amoni.
Les conilles destinades a la cria són forçades a viure en aquestes condicions
fins a 56 setmanes en les que pareixen 7 llorigades.
Els conills podrien viure entre 8 i 12 anys, però els maten a les 12 setmanes.
Cada any es fan servir a Austràlia entre 3.000 i 4.000 conills
per proves i investigacions científiques,
molts d'ells provenen d'aquestes instal·lacions a Victoria.
A Austràlia, la majoria de les peces de pell s'importen de l'estranger,
moltes estan fetes amb pell de conill.
El 2015, la marca de roba Akubra cancel·la les seves operacions australianes
i comença a importar pell de conill d'Europa.
Austràlia també importa pell de Xina, l'exportador de pell més gran del món.
De deu granges de pell de conill visitades per un investigador encobert,
a la meitat s'arrencava el pèl als conills vius,
un procés que es repeteix cada tres mesos,
un temps durant el qual els conills estan engabiats.
Comparat amb l'esquilat o el tall, l'arrencament de pèl
fa que creixi un pèl més llarg i lucratiu.
A mesura que envelleixen, els creix menys pèl,
i al final els pengen i escorxen per una última recollida,
a vegades quan encara són vius.
Calen dotze conills per un sol barret d'Akubra.
Al món es maten més de 1.000 milions de conills l'any.
VISONS
Utilitzats per roba i cosmètics.
Amb freqüència se usanes fan servir visons per fer peces de pell,
accesoris i fins i tot pestanyes postisses.
Com que no hi ha granges de visons a Austràlia,
la seva pell s'importa d'altres països.
Al medi salvatge cada individu viu
en una zona humida de 10 kms².
Tot i portar generacions criant-se per la seva pell,
s'ha comprovat que aquests solitaris i curiosos animals
pateixen enormement en captivitat, apilats en gàbies metàl·liques
on l'avorrimtent crònic i l'estrès fan que facin voltes
compulsivament i que s'automutilin.
Els reproductors es queden en aquestes gàbies de 4 a 5 anys,
parint una ventrada l'any de la qual sobreviuran 3 o 4 cadells,
que seran degollats i escorxats als 6 mesos.
Sovint es mata els visons per mitjà de cambres de gas que
s'omplen de fum de motor, però no sempre són letals,
i alguns recuperen la consciència mentre els escorxen.
"Sí, s'està movent, pica de peus..."
a sota dels cadàvers buscant aire...
L'electrocució anal o el trencament del coll
també són mètodes freqüents.
"Encara respira".
GUINEUS
Utilitzades per roba, entreteniment.
Després dels visons, les guineus són els animals més criats per la seva pell
i pateixen situacions similars.
Els grangers xinesos afirmen que el marge de benefici és tan reduït
que no es poden permetre
matar les guineus amb un altre mètode que no sigui el més rentable (tot i que brutal),
i moltes guineus són escorxades vives per estalviar temps i energia.
Introduïdes a Austràlia per colons britànics per la caça de la guineu
i després per controlar la creixent població de conills,
les guineus ara estan catalogades com a plaga per tot el país.
S'estima que n'hi ha més de 7 milions.
Tots els estats permeten
que es matin guineus a les propietats privades.
El mètodo més comú de reduir-ne el número és enverinant-les amb 1080,
aquest verí moltes vegades és consumit
accidentalment per animals salvatges o domèstics, com els gossos.
El verí 1080 és incolor, inodor i insípid,
i provoca una mort lenta i agonitzant a totes les seves víctimes.
GOSSOS
Utilitzats com mascotes, entreteniment, investigació científica, roba.
Mentre que Austràlia, la UE i els EEUU
han prohibit la importació de pell de gos i gat,
les investigacions han demostrat que la pell de gos i gat
procedent de la Xina sovint s'etiqueta com de guineu, conill o visó.
Cada any a la Xina es crien uns 2 milions de gossos
i gats, es roben de cases, o es recullen del carrer,
els apilen en gàbies metàl·liques
i a vegades els transporten durant dies sense aigua ni menjar
per acabar penjats, dessagnats, colpejats o estrangulats fins a morir,
o fins i tot són escorxats vius.
A Austràlia es venen uns 450.000 cadells cada any.
Aproximadament el 85% provenen de criadors amb certificat,
però a causa dels escassos controls,
fins i tot els criadors certificats poden gestionar fàbriques de cadells,
produint gran quantitat de cadells de raça i creuats
per vendre a botigues de mascotes o per internet.
A les fàbriques de cadells és legal
que les mares estiguin tancades a les seves gàbies de ciment
23 hores al dia, i les facin criar sense parar.
Mancades d'afecte i companyia,
les tracten com màquines de parir.
Aquests preciosos cadells, que venen per milers de dòlars,
sovint pateixen malalties o altres problemes de salut,
o de comportament,
a causa de les condicions a les fàbriques de cadells
i de la selecció genètica durant generacions.
"Hola, com va?"
"Bé. Rebràs més golden retriever?"
"Eh, sí, golden retriever, si no m'equivoco, arribaran aquest dissabte."
"Aquest dissabte? Perfecte."
"I... D'on són? Són de...?"
"Tenim el nostre propi criador."
"És una granja de cadells?"
"Òbviament, no."
"Oh! Que macos!"
"I és un bon criador?"
"Sí, segur, té llicència."
"O sigui, que no és... He sentit parlar malament de les granges de cadells..."
"És una granja de cadells? Òbviament, no."
"Els cadells de granja arriben molt malalts."
"Cadells malalts."
Mentrestant, s'eutanasien en refugis i gosseres
de tot el país entre 200.000 i 250.000 gossos i gats de carrer o abandonats.
La majoria d'ells estan sans, però ningú no els vol.
Tot i els escàndols públics els últims anys,
les apostes de carreres de llebrers són una indústria enorme i poderosa,
tant a Austràlia com a escala mundial.
La ràpida acceleració i velocitat
a la qual aquests grans gossos persegueixen l'esquer
provoca xocs inevitables, caigudes i lesions,
així com esquinços musculars, fractures del lligament tarsià.
A Austràlia cada setmana es notifica la lesió de fins a 200 gossos.
S'estima que entre 6 i 10 llebrers o bé moren a la pista
o se'ls eutanasia després de la carrera.
Els llebrers solen viure entre 12 i 14 anys.
Els llebrers de carreres comencen a competir als 18 mesos,
i acaben quan tenen 4 anys i mig.
A Nova Gales del Sud la seva carrera
com competidors només dura una mitjana de 363 dies.
A Austràlia es maten entre 13.000 i 17.000 llebrers joves l'any.
Dels 97.000 llebrers criats a Nova Gales del Sud
durant els dotze anys previs a 2016,
se'n van matar entre el 50-70%, o més, per ser massa lents
o per no ser aptes per competir.
Cada vegada més proves evidencien
que sovint es maten llebrers de manera no humanitària.
Els entrenadors, per estalviar-se diners, prefereixen disparar-los o colpejar-los
a eutanasiar-los al veterinari.
Llencen els cossos en una fossa, en una finca
o en una zona de arbustos.
L'ús d'animals vius com a reclam per entrenar-los
a perseguir la llebre artificial, tot i que és il·legal, és molt comú.
El 2015 una investigació a Nova Gales del Sud
va descobrir que entre el 85 i el 90% dels entrenadors
utilitza aquestes pràctiques.
Un nombre desconegut de garrins, conills, sarigues, gallines
i cadells de gat han sigut trossejats per ensenyar a córrer
al voltant d'una pista uns animals dolços i dormilegues.
CAVALLS Utilitzats per entreteniment, investigació científica, farmacologia, alimentació.
L'esquelet dels cavalls no madura fins els 5 anys aproximadament,
però solen començar a competir quan només tenen 2 anys
per guanyar més diners
i recuperar la inversió.
Això augmenta dràsticament el risc de lesions,
fins el 80% pateixen irritació de la musculatura tibial
o dolor a l'extensor dorsal del metacarp.
Per mitjà d'exàmens després de les carreres s'ha trobat una important presència
de sang a la tràquea i pulmons dels cavalls,
així com un augment de la freqüència i gravetat de les úlceres estomacals
a mesura que se'ls entrenava i se'ls feia competir.
A la pista se'ls fustiga amb duresa per fer-los córrer més.
Només es permet fustigar als primers trams de la carrera,
però als últims centenars de metres, quan els cavalls estan exhaustos
i els costa més respondre, no hi ha cap límit
i habitualment se'ls fustiga fins arribar a la línia de meta.
Les carreres de salts són 19 vegades més perilloses que les carreres en pla,
i les caigudes violentes són freqüents.
Més o menys la meitat dels cavalls que participen en carreres de salts
a Austràlia desapareixen
silenciosament de la indústria en circumstàncies desconegudes,
i mai més competeixen ni se'n sap res,
o es maten a la pista,
es col·loquen lones verdes per impedir que el públic ho vegi.
Entre 11.000 i 12.000 cavalls de carreres es registren anualment al país,
més o menys la mateixa quantitat que la indústria abandona,
generalment per un baix rendiment, caràcter inapropiat o lesions.
Molts d'ells acaben en escorxadors
on se'ls utilitza per fer menjar per mascotes o per alimentar llebrers de carreres.
Altres acaben en un dels dos escorxadors de cavalls amb permís
per exportar carn equina per consum humà.
Els cavalls també es fan servir als rodeos.
CAMELLS
Utilitzats per entreteniment, roba, investigació científica, farmacologia, alimentació.
Els camells van ser portats a Austràlia el s.XIX com a mitjà de transport.
Amb l'arribada de l'automòbil els van deixar anar en zones salvatges.
El 2008 es va estimar que n'hi havia uns 600.000,
i això va empènyer el govern a organitzar una matança
que va reduir la seva població a la meitat,
principalment els van disparar des d'helicòpters
però també els van acorralar i els van conduir en camions a l'escorxador
per exportar als EE.UU i a Orient Mitjà,
una pràctica que continua vigent.
Després d'haver passado les seves vides en llibertat, sense contacte humà,
el confinament sobtat i el fet de ser manejats per la força
els resulta completament estrany.
"Una mica enfadat"
"Sí, està molt cabrejat".
"Tira cap endavant, cabronàs".
Una quantitat creixent de camells capturats en llibertat
són destinats a les granges de llet de camella, una indústria en expansió
que es promociona com una alternativa més sana a la llet de vaca i els seus derivats,
i més eficient que les matances amb helicòpter.
RATOLINS Utilizats per investigació científica, mascotes.
A Austràlia es fan servir entre 6 i 10 milions d'animals
cada any per fer investigacions i proves,
incloent entre 1 i 2 milions de ratolins.
Molts d'aquests experiments impliquen procediments quirúrgics sense anestèsia,
o exposició a toxines i malalties.
En acabar, es maten tots els ratolins sotmesos a investigacions i proves,
ja que treure'ls del laboratori és il·legal.
El gasejament per diòxid de carboni o la sobredosi de l'anestèsic isoflurà
per inhalació o injecció, són dos mètodes comuns de matar ratolins
un cop hagin complert la seva comesa.
Actualment, les investigacions científiques i els descobriments
se centren en matisos de la fisiologia humana,
per la qual els animals no són models apropiats.
El 2015, un estudi de l'Institut Nacional de Salut dels EE.UU.
descobria que el 95% dels medicaments
que demostren ser segurs i eficaços en animals
fracassen en proves amb humans.
Una confiança acrítica en els resultats amb animals
desestimant alternatives més precises
amb teixits i cèl·lules humanes,
cadàvers, simuladors i models computacionals,
pot haver-li costat la vida i la salut a desenes de milers d'humans
i a milers de milions d'animals.
ANIMALS EXÒTICS
Utilitzats per investigació científica, entreteniment.
Cada any centenars de macacos, titís, i babuïns
arriben als laboratoris australians procedents de
tres criadors financiats pel govern.
Amagats del públic per un gran sistema de seguretat,
els laboratoris realitzen diversos experiments biomèdics, fan servir
aquests intel·ligents animals i després es desfan d'ells.
Altres primats estan tancats en circs,
on només interrompen l'avorriment extrem de les seves
gàbies per entretenir els espectadors
...o en zoos.
Els lleons i tigres captius a Austràlia compleixen el mateix propòsit,
viuen una vida d'avorriment i frustració
per entretenir la gent que compra l'entrada.
Mentre que superficialment les exhibicions d'aquests i altres animals exòtics
puguin sorprendre i emocionar, pocs clients observen el temps suficient
com per adonar-se que repeteixen constantment els seus moviments,
signe d'una condició psicològica comuna a tots els animals en captivitat,
coneguda com zoocosis.
A la calor tropical de Queensland,
els ossos polars de Sea World són els únics captius a Austràlia.
Els cossos d'aquests animals estan adaptats
a les condicions gèlides de l'Àrtic. En estat salvatge
poden nadar més de 70 Km en només 24 hores,
i viatgen de mitjana 3.000 Km l'any.
Aquí, estan tancats en un recinte
de 30 x 40m aproximadament durant tota la seva vida.
FOQUES I DOFINS
Utilitzades per entreteniment.
Els espectacles amb foques són habituals als zoos.
A les foques se'ls ensenya a fer trucs en públic a canvi de menjar.
"I això garantitza que el teu peix provingui de pesca
sostenible, respectuosa amb el medi ambient i que genera feina."
Després de l'escenari es queden en petits recintes, com qualsevol animal del zoo,
neden constantment en cercle o gemeguen amb angoixa.
En llibertat, els dofins viatgen fins a 65 Km diaris,
i estan en constant moviment buscant menjar,
jugant i lluitant amb els seus iguals.
Comparteixen amb els humans i els grans simis
l'autoconsciència, i hi ha proves d'intuïció i empatia.
Cap forma de captivipat
pot cobrir les necessitats comportamentals d'aquests animals intel·ligents
i cognitivament complexos.
Aproximadament el 80% dels dofins de Sea World-Austràlia
han estat criats en captivitat i no poden ser alliberats.
S'han passat tota la seva vida actuant a diari a canvi de menjar.
Que tinguin gana abans de l'espectacle
és crucial per una bona actuació,
que probablement sigui l'esdeveniment més atractiu del parc.
Dels més de 133 milions de $ d'ingressos per venda d'entrades,
menys de l'1% s'inverteix en
les molt anunciades iniciatives de rehabilitació i rescat.
El govern federal australià va prohibir el 1985
la construcció de nous dofinaris
i va dictaminar l'eliminació progressiva dels existents,
després que es demostrés que els cetacis en captivitat
pateixen estrès, problemes de comportament i reproductius,
alta mortalitat i curta esperança de vida
(tot i que a primera vista ens pugui semblar que estiguin feliços).
Avui, només queden dos dofinaris
oberts, gràcies a un buit legal
que els permet continuar la seva activitat amb animals nascuts en captivitat,
inclosos els fills de dofins malalts capturats en llibertat
amb l'excusa de curar-los i deixar-los anar després.
Aquesta pràctica de captura, cura, cria y deixar anar
augmenta la variabilitat genètica en aquests parcs
i els permet continuar els espectacles i mantenir-se en funcionament.
Tot i que els dofinaris australians no poden
capturar i importar dofins sans, sí que és habitual
en altres parts del món;
essent Taiji, una ciutat costera de Japó, un dels principals punts de captura.
Cada any des de setembre a març,
milers de dofins i altres petits cetacis
són conduïts a una cala de Taiji
i assassinats brutalment per pescadors locals,
que els veuen com una font d'ingressos i com una plaga.
S'han vist entrenadors de dofins ajudant aquests pescadors
a acorralar els dofins i
seleccionant els pocs que volien que seguissin vius
per transportar-los a aquaris i dofinaris de tot el món.
Si la grandesa d'una nació i el seu progrés moral
es pot jutjar per la manera com tracta la resta dels animals,
Què diu d'Austràlia?
Què diu de Nova Zelanda?
Dels EEUU?
De Canadà?
De Mèxic?
Del Regne Unit?
D'Israel?
D'Espanya?
Què diu de nosaltres com espècie?
En tota la història documentada 619 milions de persones han morto en guerres.
Matem el mateix nombre d'animals cada 3 dies,
i això sense incloure els peixos i altres animals marins
que té un número de morts tan alt que es compta per tonelades.
JP: Però abans de matar-los, hem de criar-los...
JP: tancar-los i explotar-los,
per menjar...
entreteniment...
roba...
i investigació.
Tota la seva vida, des que neixen fins que moren
són controlats per indústries que només es preocupen els diners.
Un imperi...
de patiment...
i sang.
Comprats per consumidors a qui els van dir que havien rebut un tracte ètic.
En llibertat, de proximitat, ecològic.
Que les seves morts van ser humanitàries,
que en el nostre país no es maltracta animals; i que
quan això passa, el nostre govern, les nostres autoritats
ho descobreixen i hi posen fi.
I mentrestant, com a consumidors, tenim pocs motius per qüestionar-ho,
perquè menjar i utilitzar animals és normal,
sempre ho hem fet.
Perquè els productes dels supermercats
queden molt lluny dels individus que un dia van estar vius
(alguns durant poc temps,
altres explotats durant anys sense descans).
Animals que comparteixen amb nosaltres (i amb els animals amb els que vivim)
la capacitat per sentir amor.
Felicitat.
Tristesa i dolor.
Amb els que compartim la capacitat de patir.
El desig de viure,
de ser lliures,
el no voler ser valorats,
per la utilitat que tenim per als altres,
sinó per qui som com a individus.
Éssers amb dret propi,
no mitjans de producció.
No recursos.
Ell, ella, ells, elles, no "això".
La veritat és,
que no hi ha cap manera humanitària de matar algú que vol viure.
No és una qüestió de tracte,
ni de buscar la millor manera de fer una cosa que està malament.
Gàbies més grans, menys apilonament
o gasos menys perjudicials.
Ens autoconvencem que han viscut bé,
i que quan arriba el seu final no saben el que els passarà
ni senten res.
Però no és veritat.
En les seves hores finals, minuts i segons
sempre hi ha por, sempre hi ha dolor.
L'olor de la sang.
Els crits d'altres membres de les seves espècies
amb els que han compartit les seves vides.
Mai no hi ha voluntat o desig de morir,
si no més aviat angoixa per viure,
una lluita desesperada pel seu últim alè.
I mai no reben compassió ni amabilitat,
si no burles,
mofes,
cosses,
cops,
són sacsejats com draps,
o se'ls converteix en carn picada perquè van néixer amb el sexe equivocat.
Els prenem els seus nadons.
Els prenem la seva llibertat.
Els prenem les seves vides,
els enviem vius a l'escorxador
per sortir d'allà convertits en articles empaquetats,
i ens diem que en el procés
se'ls va tractar de manera ètica i humanitària.
I mentrestant, ens fem mal a nosaltres mateixes.
"La Organització Mundial de la Salut ha publicat un informe aquest matí
sobre els perills de la carn vermella i de la carn processada."
Destruïm el medi ambient.
La ramaderia emet més gasos d'efecte hivernacle que qualsevol altra indústria
talant els boscos i matant els animals
per deixar lloc a les granges.
Només el bestiar que hi ha en tot el món consumeix una quantitat d'aliment
proporcional a les necessidats calòriques de 8.7 mil milions d'humans,
i tot i això 1 de cada 9 humans (795 milions)
pateix malnutrició crònica, 884 milions de persones estan mancats d'aigua potable,
mentre que per produir 1 l. de llet es necessiten 1.000 l d'aigua,
o 15.000 l. per produir 1Kg de carn de vedella.
I encara seguim justificant la ramaderia
dient que és normal, necessària i natural.
Que el regne animal, o certes espècies,
són inferiors perquè no tenen la nostra intel·ligència,
perquè són més dèbils o no poden defensar-se.
Ens creiem que, per la nostra suposada superioritat,
ens hem guanyat el dret a sotmetre i dominar
aquells que considerem inferiors, i així satisfer els nostres objectius.
Aquesta és una argumentació que ja s'ha utilitzat abans.
Pel blanc, per esclavitzar el negre,
o per pendre-li les seves terres i els seus fills.
Pels nazis, per assassinar els jueus.
Pels homes, per silenciar i oprimir les dones.
Estem condemnats a repetir aquesta història una i altra vegada?
Aquest complex de superioritatt i aquest absolut egoisme,
són el que ens defineix com espècie?
o som capaços d'alguna cosa més?
"Acabes de sopar, i no importa que hagin amagat escrupulosament
l'escorxador amb l'agraciada distància de les milles, hi ha complicitat."
Traducció i subtítols: Ricard Soler Roger
"Quan hem arribat al motel ens hem posat a veure les gravacions
dels corrals de l'escorxador. Hi havia el xai acabat de néixer,
creiem que hi ha alguna possiblitat que segueixi viu, així que estem tornant"