Od zvijeri, koje preziremo kao bezdušne,
u šumi, na polju, u jazbini,
vapaj se uzdiže i svjedoči
bezdušnosti čovječanstva.
Prizori koje sadrži ovaj film nisu izolirani slučajevi.
Svi materijali su snimljeni u Australiji, osim onih gdje je navedeno drukčije.
No, u većini slučajeva snimke prikazuju standarde industrije diljem zapadnog svijeta.
Većina ljudi sebe smatraju ljubiteljima životinja.
Na njih ne gledamo kao na predmete
već kompleksna bića s kojima dijelimo planet,
svoje živote,
svoje domove.
Uživamo kad oni uživaju,
osjećamo tjeskobu zbog njihove boli,
slavimo njihovu inteligenciju i individualnost
dok im želimo dobrodošlicu u naše obitelji,
ili ih duboko poštujemo u njihovom prirodnom elementu.
Pomisao da im nepotrebno nanosimo bol ili patnju mnogima je nepodnošljiva.
A za one koji nas hrane, oblače i zabavljaju
biramo slijediti priču koja minimalizira
ili čak potpuno eliminira njihovu patnju.
Živopisna obiteljska farma i ikonski, nježan farmer.
Humani, bezbolan kraj - mala cijena radosno plaćena za dobro proživljen život.
Dogovor na obostrano zadovoljstvo.
Ono što skriva ova priča je izvan vida, izvan uma.
Oni prestaju biti pojedinci, a većinom su poznati samo kao stoka,
bezlične jedinke u proizvodnji unutar sustava neshvatljivih razmjera,
izuzeti od zakona protiv okrutnosti koji štite životinje, naše pratioce.
Njihova je patnja nevidljiva i nečujna.
Njihovu vrijednost određuje jedino njihova korisnost čovječanstvu,
a racionalizira je vjerovanje u našu vlastitu nadmoć
i pojam da "jači tlači".
To je pojam kojeg moramo preispitati.
NADVLAST
SVINJE
Koriste se za hranu, zabavu, istraživanje
Ubija ih se godišnje za hranu:
Australija: 4,9 milijuna
Ujedinjeno Kraljevstvo: 11 milijuna
SAD: 118 milijuna
Novi Zeland: 0,6 milijuna
Kanada: 21 milijun
Kina: 715 milijuna
1960-ih godina u Australiji je bilo oko 50.000 farmi svinja.
Danas ih je manje od 1400,
no ukupni broj uzgojenih i ubijenih svinja ipak je veći.
Od 2015. na 49 farmi je bilo ukupno 60% populacije svinja u državi.
Većina svinja uzgajanih za hranu počinje svoj život u kavezu prasilišta,
u malom prostoru sa središnjim kavezom,
koji je konstruiran da omogući prasićima da ih hrani njihova majka, krmača,
dok je njoj onemogućeno kretanje.
Učestalost mrtvorođenčadi i mumificiranih praščića
općenito raste sa svakim okotom jer tijela krmača postaju sve manje
sposobna nositi se s velikim brojem mladunčadi, što industrija potiče.
10 do 18% prasića, koji su rođeni živi, neće preživjeti razdoblje dojenja.
Podleći će bolestima, izgladnjelosti ili dehidraciji,
ili će ih slučajno zgnječiti njihove zarobljene majke.
Brojka uginulih uključuje kržljave prasiće iz legla,
koje se smatra ekonomski neodrživima pa ih osoblje ubija.
One koji prežive nekoliko prvih dana osakaćuje se bez anestezije.
Režu im repove i zube kako bi umanjili kanibalizam.
Režu im dijelove ušiju, ili im stavljaju oznake kao sredstvo identifikacije.
Od majke ih se odvaja u starosti od 3-5 tjedana.
Većini im je sudbina klanje oko 5 mjeseci kasnije.
Kako rastu premiještaju ih u obore za uzgajanje gdje su stiješnjeni skupa u vlastitom izmetu.
Neke ženske svinje zadržavaju kako bi zamijenile krmače u ciklusu rasploda.
Njih se pomno bira na račun njihove opažene sposobnosti da daju brojan okot.
Većina farmi svinja prakticira umjetnu oplodnju, a ne prirodno parenje
jer im to omogućuje oplodnju 30-40 svinja samo jednim nerastom.
Radnici prikupljaju sjeme tako da masturbiraju neraste,
a zatim ga umetnu u krmače uz pomoć katetera pozatog kao "svinjska roda".
Neraste se još uvijek fizički upotrebljava kako bi uzbudili ženke prije oplodnje,
no sprečavaju ih da se zaista pare.
Nakon potvrđene trudnoće krmaču se seli u jedan od dva tipa zatvorenog smještaja
gdje ostaje tijekom svih 16 tjedana trudnoće.
Kavezi za krmače su pojedinačni kavezi u kojima, kao i u kavezima prasilišta,
krmače mogu napraviti samo jedan ili dva koraka naprijed i natrag
i ne mogu se okrenuti.
Iako ih postupno eliminira većina svinjskih farmi Australije,
kavezi za krmače ostaju potpuno legalni, bez kazni za držanje svinja u njima
duže od proizvoljno određenog razdoblja od pet dana.
To je nalik navodnoj "zabrani" kaveza za krmače u Europskoj uniji
koja ustvari dozvoljava boravak u njima do 4 tjedna po trudnoći.
Kad im se za to da prilika, svinje će se olakšati
daleko od mjesta na kojem jedu i spavaju.
Ekstremno zatočeništvo uzima težak psihološki danak.
Druga mogućnost je grupni smještaj
u kojem su skotne svinje nagurane u male betonske prostore.
Nedostatak prostora i podražaja može prouzročiti agresiju svinja.
Oni koji propadnu u sustav za ispust fekalija kroz procjepe u podu
prepušteni su da se utope ili umru od gladi u gomili izmeta.
Tjedan dana prije okota
Seli ih se u kaveze prasilišta,
u kojima će boraviti narednih 4 do 6 tjedana.
Onemogućenog kretanja, mišići krmače oslabit će do točke
kada joj je otežano ustajanje i lijeganje.
Kako bi umanjili odumiranje mišića, radnici ih tjeraju da ustanu najmanje jednom dnevno.
Krmača pati od nagnječenih čireva uzrokovanih tvrdim površinama,
ili prolapsa i infekcija uzrokovanih tjelesnim naporima,
ili opetovanog prasenja i loših uvjeta,
koji također mogu uzrokovati djelomičnu paralizu,
uzrokujući i nemogućnost da dosegne hranu i vodu koje su u prednjem dijelu kaveza.
To može dovesti i do smrti u kavezu.
Krmača će bespomoćno gledati kako se njezini praščići razboljevaju i ugibaju,
ili ih radnici sakate i zlostavljaju sve dok joj ih ne oduzmu.
Ona će pretrpjeti ovaj ciklus četiri puta tijekom dvije godine
prije nego što je zamijene i pošalju na klanje.
ili će je ubiti i odbaciti na farmi.
Termin "slobodan uzgoj" jednostavno znači da su svinje okotile vani u malim kolibama,
međutim ostatak svojih života provode u hangarima,
u kojima su prisutni ista prenapučenost, zdravstveni i psihološki problemi kao i na svakoj farmi svinja,
a žive do koljena duboko u vlastitom izmetu.
Životni vijek svinje je 10-12 godina, no većinu ih ubijaju kad im je samo 5-6 mjeseci,
nagurajući ih u transportne kamione na farmi
i odvozeći u klaonicu, često na velike udaljenosti,
bez hrane, vode ili zaštite od ekstremne vrućine i hladnoće.
U klaonici čekaju u malim betonskim ili metalnim pregradama,
najčešće preko noći, još uvijek bez hrane te ograničenog, ili nikakvog pristupa vodi.
Ujutro ih se na silu tjera u prostor za klanje,
često uz pomoć električne palice.
Najčešća metoda omamljivanja i ubijanja svinja u Australiji,
koju koriste sve velike klaonice svinja, a glasi kao "najhumanija", najefikasnija opcija,
je plinska komora s ugljičnim dioksidom.
Sustav rotirajućih kaveza istovremeno spušta potpuno svjesne svinje, njih 2 do 3 zajedno,
u izuzetno visoku koncentraciju plina,
koji im počinje paliti oči, nosnice, sinuse, grlo i pluća,
istovremeno ih gušeći.
Niža koncentracija ugljičnog dioksida uzrokuje manje boli i stresa,
no u tom slučaju puno duže traje dok se svinje onesvijeste,
a to je ekonomski neodrživo.
Krmače stavljaju jednu po jednu u komorne gondole.
Plin je manje efikasan zbog njihove veličine,
tako da neke ostaju djelomično pri svijesti.
U tom slučaju ih se kasnije dodatno onesvješćuje strujom.
Nakon što ispadnu na drugoj strani komore,
prerežu im grlo i puštaju da iskrvare.
Električno omamljivanje, koje se koristi u manjim klaonicama,
ima mnogo veću mogućnost neuspjeha.
Nedovoljan napon, položaj omamljivača ili vremensko trajanje,
ili neuspijevanje dovoljno brzog rezanja grla
može dovesti do toga da je svinja samo paralizirana i ne može se kretati
te je još uvijek sposobna osjećati bol,
ili će opet doći k svijesti prije nego što iskrvari.
Treptanje i ritmično disanje snažni su pokazatelji svijesti.
Tamane ih jednu po jednu, jednu ispred druge.
Omamljujući plinski pištolji druga su opcija koju koriste manje klaonice.
Kroz lubanju životinje propucava se šipka
koja im trajno oštećuje mozak
i sprečava da povrate svijest,
dok ne-prodorni plinski pištolji uzrokuju traumu tupe sile, nalik udarcu čekićem.
Preduvijet učinkovitom omamljivanju je da je pištolj pod uglom i u položaju
nad ispravnim dijelom glave
što je često vrlo teško ako glava nije nepomična.
Nakon što su na svoje oči svjedočile ubojstvu prijatelja iz legla,
i s obzirom da mogu nanjušiti krv na podu,
one protiv svoje volje ulaze u boks za omamljivanje.
Pištolj za omamljivanje još je manje učinkovit kod velikih svinja poput krmača.
Za njih se, kao alternativa, može koristiti puška.
U tom slučaju je još teže biti precizan.
Nakon što iskrvare, svinje bacaju u rezervare s vrelom vodom
kako bi im omekšali kožu i uklonili čekinje i dlaku.
One koje nisu propisno omamljene i ubijene na kraju se utope.
Otpadni proizvodi - kože, kosti, kopita, utroba i salo -
kamionima se prevozi u tvornicu koja to prerađuje u mast,
a upotrebljava se u hrani, sapunima, mazivima te kao biogorivo,
ili se rade drugi proizvodi poput želatine.
Divlje svinje u Australiju je dovezla Prva flota,
a one sada obitavaju na oko 40% površine zemlje,
većinom u Queenslandu i Novom Južnom Walesu.
Praksa “pig dogging” sastoji se od toga da lovci puštaju svoje agresivno istrenirane pse
da nanjuše, uhvate i izgrizu žive svinje,
držeći ih prikovanima
sve dok ih lovci ne sustignu i dokrajče nožem.
Usprkos tome što su divlje svinje proglašene štetočinama,
nije rijetkost da lovci puštaju praščiće u nacionalne parkove
kako bi se kasnije vratili i lovili ih.
KOKOŠI NESILICE
Koriste se za hranu
Život kokoši nesilica počinje u kokošarniku.
Jaja prikupljena od kokoši skladište se, inkubiraju i lijegu tijekom 31 dana.
Muški i ženski pilići odvajaju se na zasebne pokretne trake.
Ovdje, u najvećem uzgajalištu Australije, genetski su ih modificirali
kako bi muški bili drukčije boje od ženskih, što omogućava brzo sortiranje.
Pošto nisu sposobni nesti jaja,
a potpuno su druge sorte od pilića korištenih za meso,
muške piliće se smatra otpatcima,
isto kao i sve ženke koje se čine deformirane ili slabašne.
Sortira ih se na zasebnu pokretnu traku, odvojeno od zdravih ženki
prvog dana njihova života, i šalje ih se u industrijski blender zvan "macerator".
Ta praksa je legalna. RSPCA (Kraljevsko društvo za sprečavanje okrutnosti prema životinjama) označava je kao humanu.
Manji pogoni mogu koristiti ugljični dioksid
ili jednostavno uguše piliće u plastičnim vrećama.
Sve komercijalne farme jaja:
s kavezima, gdje se pilići lijegu u hangarima, slobodnog uzgoja, organske, odobrene od RSPCA
prakticiraju ubijanje muških pilića,
a njihova ukupna brojka u Australiji iznosi oko 12 milijuna godišnje.
Zdrave ženke u međuvremenu nastavljaju dalje do bolnih strojeva za rezanje kljunova.
Pilićima se režu kljunovi kako bi se umanjile ozljede koje si međusobno
nanose u zatočeništvu farmi jaja.
Piliće se zatim stavlja u ladice i transportira na farme gdje ih se uzgaja.
Tamo ostaju 4 mjeseca sve dok ne počnu nesti jaja.
Mali broj muških pilića bit će pošteđen blendera
kako bi s odabranim kokošima služili kao rasplodne ptice,
noseći i oplađajući jaja za uzgajalište.
Ostale kokoši raspoređuje se na farme jaja širom zemlje.
Oko dvije trećine od 18 milijuna kokoši nesilica u Australiji
u svakom je danom trenutku smješteno u kavezima.
U svakom hangaru može biti i do 100.000 kokoši, i to od 4 do 20 komada po kavezu,
a svakoj kokoši pripada površina manja od A4 lista papira.
One ne mogu protegnuti svoja krila niti izraziti svoje prirodno ponašanje
kao što je kupanje u prašini, traženje hrane ili sjedenje na grani.
Zbog desetljeća genetskih manipulacija i selektivnog uzgoja
one nesu jedno jaje gotovo svaki dan, a sveukupno je to 330 jaja godišnje.
Za usporedbu, divlje kokoši nesu 10-15 jaja godišnje.
Kako stare, loša okolina i fizički napori čestog nešenja jaja
uzima danak u njihovom zdravlju, što se vidi po postupnom gubljenju svog perja
i sve bljeđim krijestama, što je znak anemije.
Smrt u kavezima je učestala pojava,
a zbog veličine objekata uginule kokoši mogu dugo vremena lako proći neopaženo.
prisiljavajući preživjele kokoši da žive na trulećim leševima.
Noviji sustavi kaveza prikupljaju fekalije na pomične trake ispod kaveza,
dok ostali sustavi omogućuju njihovo nakupljanje ispod kaveza.
Ptice, koje uspiju pobjeći iz kaveza, ostavljene su da uginu u tim gnojnicama.
Kada navrše 18 mjeseci, a nakon što su duže od godinu dana živjele u kavezu, proizvodnja jaja
im se znatno smanjuje te ih se smatra "potrošenima".
"Smanjuju im broj" - izvlače ih iz kaveza i trpaju u sanduke,
što često rezultira lomovima kostiju zbog grubog rukovanja.
"Koliko često im se lome kosti?"
"Svaki put kad bih uzeo jednu, kosti su joj slomljene.
Baš svaki put."
"Prestani cviliti ili ću ti slomiti i drugu nogu!"
Njih se ili uguši plinom i zatim zakopa, ili odbaci,
ili ih se pošalje u klaonicu i zamijeni novim 4-mjesečnim kokošima.
Sve do 2016. godine nije bilo
nikakvih nacionalnih standarda koji bi određivali što su jaja iz slobodnog uzgoja.
Sada farme sa slobodnim uzgojem ograničava maksimalna gustoća od
10.000 kokoši po hektaru, što je jedna po metru kvadratnom,
iako one većinu svog vremena svejedno provedu natiskane zajedno u velikim hangarima.
Kokoši prirodno formiraju društvenu hijerarhiju zvanu poredak kljucanja, i žive unutar njega.
No sposobne su prepoznati samo oko 100 drugih kokoši.
U hangarima ili na zemljištima, zajedno s tisućama drugih ptica,
njihova nemogućnost da održe taj poredak kljucanja rezultira kaosom.
Slabe ptice stradaju bez načina da pobjegnu.
Bolesti se brzo šire.
Izbijanje ptičje gripe na farmi jaja u slobodnom uzgoju u Novom Južnom Walesu 2013. godine
za koju se vjeruje da su je prenijele divlje patke,
prouzročila je uništavanje preko 400.000 kokoši na farmama.
Mnoge veće farme slobodnog uzgoja na istom imanju drže i kokoši u kavezima
tako da jaja s oba mjesta završe u istom pogonu za pakiranje.
Analiza Korporacije jaja iz 2009. pokazala je da otprilike
jedno od šest jaja iz "slobodnog uzgoja" dolazi od kokoši iz kaveza ili hangara.
Kao i kokoši u kavezima,
kokoši iz slobodnog uzgoja šalje se na klanje kad im je 18 mjeseci,
što je mnogo ranije od njihovog prirodnog životnog vijeka od 10 godina.
U klaonici kokoši sputavaju naglavačke na pokretnoj traci.
Uranja ih se u kupelj elektrizirane vode da ih se omami
prije nego što im se automatiziranom oštricom prerežu grla.
No, ako podignu glave, mogu promašiti omamljujuću kupku,
potpuno svjesno se suočavajući s oštricom
i u konačnici se utapajući u kipućoj vodi kasnije tijekom postupka.
Zaklane kokoši većinom završe u manje kvalitetnim proizvodima pilećeg mesa
kao što je mljeveno meso, ili ih se koristi u hrani od peradi za kućne ljubimce,
ili s njima hrane životinje na farmama.
BROJLER (MESNI) PILIĆI
Koriste se kao hrana
Ubijeno godišnje za hranu:
Australija: 0,6 milijardi
Ujedinjeno Kraljevstvo: 1 milijarda
SAD: 8,9 milijardi
Novi Zeland: 0,1 milijardi
Kanada: 0,6 milijardi
Kina: 9,5 milijardi
Pilići znani kao brojleri, koje se uzgaja za meso,
veća su sorta od one koja nese jaja.
Intervencijom čovjeka dizajnirani su da brzo rastu do golemih razmjera.
Njihov kratak život počinje u inkubatoru za brojlere.
Iako se u ovoj industriji koriste i mužjaci i ženke,
u ovim kokošarnicima također koriste blendere
ili plinske komore za slabe ili
deformirane ptice za koje ne očekuju da će doseći težinu za klanje.
Jedan dan stare preživjele piliće prevoze na farme za uzgoj brojlera.
Od 2016. godine u Australiji postoji 530 farmi brojlera
ukupne populacije od oko 90 milijuna ptica u bilo kojem danom trenutku.
U svakom hangaru nalazi ih se 40-60 tisuća.
Tijekom prvog tjedna života stopa smrtnosti od 4-6% je normalna,
a u brojkama iznosi 1600-3600 mrtvih pilića po hangaru, otprilike 200-500 dnevno.
Većinu ih mrtve pronalaze radnici,
a druge, koji izgledaju slabi ili ozlijeđeni, ubit će ili žive baciti.
"Tamo sam ih ubio 465,
u 3 hangara ubio sam gotovo 1000 ptica.
Ne ubijam samo bolesne.
Ubijam one koji još uvijek trče,
a znam da to nije dobro."
"Je li bitno ako oni još uvijek pijuču ovdje unutra?"
"Ponekad ih ne rasporede kako treba.
Ali sve što ja napravim je da ih zgrabim za vrat.
Znaš da si napravio ispravno jer nema pijukanja."
"Slomljen vrat,
ne može pijukati."
"Znaš da si ispravno napravio kad ne može pijukati."
Kako rastu, brzo popunjavaju prostor koji im je dostupan u hangaru,
živeći u gomili vlastitog nakupljenog izmeta.
Stopa smrtnosti se usporava, ali smrt je još uvijek redovita pojava.
Nedaleko od hangara trupla se gomilaju i kompostiraju.
Selektivan uzgoj, manjak kretanja zbog prenapučenosti,
umjetna rasvjeta i pretjerana upotreba antibiotika koji povećavaju apsorpciju hrane
rezultiraju time da moderni brojler pilići
dosegnu težinu od 3 kilograma, potrebnu za klanje, u samo 35 dana,
što je drastično više od prirodnog maksimuma od 2 kg u 96 dana.
Njihova tijela imaju velike poteškoće u nošenju s tim ekstremnim tjelesnim opterećenjem,
što uzrokuje učestale koštane, srčane i prehrambene poremećaje.
Od onih koji uspiju doći do klaonice, 90% ih ima uočljivo abnormalan hod.
Hangare se ne čisti tijekom čitavog ciklusa od 5 do 7 tjedana,
što uzrokuje visoku koncentraciju amonijaka, koji im može iziritirati i spaliti kožu
te prouzročiti bolesti dišnog sustava.
Pilići, koje se prodaje pod etiketom "ODOBRILA RSPCA"
dobiju na korištenje jednu jedinu gredu koja prolazi sredinom hangara,
no inače su istovjetni i uvjeti i proces.
Depopulacija se provodi pri uvjetima s malo svjetla, usred noći
kada su ptice najmirnije i nesposobne vidjeti što se događa.
Ugovorni timovi obično ih hvataju rukama
i trpaju u plastične sanduke.
Sanduke potom viličari ukrcavaju na kamione za transport u klaonicu.
Baš kao i koke nesilice, grubo ih se naglavačke vješa za noge na automatiziranu traku,
i zatim potapa u električnu kupku za omamljivanje.
Pritom sve ptice, koje podignu glave, nastavljaju potpuno svjesne
prije nego što im rotirajuća oštrica prereže vrat.
Radnik stoji u blizini s nožem zbog svih onih ptica koje promaše prvu oštricu.
PURICE
Koriste se za hranu
Godišnje ih se ubije:
Australija: 4,5 milijuna
Ujedinjeno Kraljevstvo: 15,4 milijuna
SAD: 243 milijuna
Novi Zeland: 0,2 milijuna
Kanada: 21 milijun
Kina: 0,2 milijuna
Purice na farmama selektivno su uzgojene
da narastu tako velike da se ne mogu pariti prirodnim putem,
tako da se industrija purana oslanja na umjetnu oplodnju,
koja je prikazana ovdje na farmi slobodnog uzgoja u Viktoriji,
iako se smatra standardnom praksom
u malom broju australskih tvornica za uzgoj purana.
Iako su izuzetno radoznale ptice, uzgaja ih se na vrlo sličan način kao i brojlere,
s njih 10-14 tisuća po hangaru, što je 6 purica po metru kvadratnom.
Genetske modifikacije i umjetna rasvjeta koja ubrzava hranjenje
pridonose brzini rasta koja je dvostruko veća od njihovih rođaka u divljini.
Rapidno dostižu težinu koju njihove noge ne mogu podnijeti.
Živeći u vlastitom izmetu, rane im se mogu brzo inficirati.
Učestalost ugibanja povećava se sa starošću, i to
do prosječne stope od 3-5% za ženke
pred kraj njihova 12-tjednog životnog vijeka u hangarima,
i 10-12% za mužjake pred kraj njihova 16-tjednog životnog vijeka.
Mrtve ptice prikupljaju i odbacuju kao da su smeće.
Ostale kamionima prevoze u klaonicu
gdje ih udaraju, šutaju i tuku
dok ih vješaju naglavačke za noge na pomičnu traku na kojoj će ih zaklati.
Neke male klaonice koriste zasebne tuljke za ubijanje.
U Australiji ih svake godine bude ubijeno 4 do 5 milijuna,
a većinu ih se kupuje i konzumira oko Božića.
Tijekom ostatka godine, ili čak i više godina, su u zamrzivaču.
PATKE
Koriste se za hranu, zabavu, odjeću
Godišnje ih je ubijeno za hranu:
Australija: 8,3 milijuna
Ujedinjeno Kraljevstvo: 14 milijuna
SAD: 27 milijuna
Novi Zeland: 0,3 milijuna
Kanada: 4,4 milijuna
Kina: 2280 milijuna
Kao i kod pilića brojlera, industrijske blendere koriste i pri uzgoju pataka
za male i deformirane pačiće za koje ne očekuju da će preživjeti izrastanje.
Uzgoj pataka na farmama ima mnogo sličnosti s uzgojem brojlera i purica.
Prevezene iz inkubatora prvog dana njihovog života,
pačiće se ubrzano uzgaja tijekom samo 7 tjedana.
Tisuće njih smještene su zajedno
u hangarima koje se rijetko čisti, a učestale su bolesti i smrt.
Patke su vodene životinje, tako da prirodno imaju slabe mišiće i zglobove nogu
jer inače ne trebaju držati težinu svog tijela tijekom dužih vremenskih razdoblja.
Kad ima je dostupna površinska voda, patke će dugo vremena plutati
umanjujući time pritisak na svoj mišićni i koštani sustav.
No, kad im je uskraćena površinska voda,
kao što je to na većini australskih farmi, uključujući i one slobodnog uzgoja,
patke moraju držati cijelu svoju tjelesnu težinu na nogama tijekom 7 tjedana.
Često je to puno duže kod pataka koje služe za razmnožavanje,
što rezultira hromošću, iščašenim zglobovima i slomljenim kostima.
Selektivan uzgoj, koji cilja brži rast pataka, koje su i sve teže,
u kombinaciji s nedovoljno brzim razvojem kostiju
njihovog dječjeg koštanog sustava
stavlja dodatno opterećenje na njihove već slabe noge i zglobove bedara.
Bez da imaju vodu za umočiti samo glave,
patke nemaju mogućnost održavati čistima svoje oči, nosnice i perje,
što povećava rizik od razboljevanja i sljepoće.
Život u svom vlastitom izmetu, što uzrokuje visoku koncentraciju amonijaka,
može uzrokovati bolne opekline na nožicama i pogoršati rane i ozljede.
Ovi vrlo loši uvjeti smještaja i prenapučenost
učestalo uzrokuju neurološke bolesti gdje nakon nekoordinacije te drhtanja vrata i glave
slijede paraliza, grčevi, koma i smrt.
Kada radnici pronađu bolesne ili ozlijeđene patke
ubijaju ih tako da im lome vratove.
Nakon 49 dana utovaruju ih u sanduke
i viličarem stavljaju u kamione kako bi ih prevezli u klaonicu.
Mnoge ne prežive putovanje.
Baš poput pilića i purica
patke vješaju za noge naglavačke na pokretnu traku za klanje.
Uobičajena omamljujuća elektrizirana kupka i opet nije uvijek učinkovita,
pa mnogim pticama režu vratove dok su potpuno svjesne
i na kraju umiru od gubitka krvi ili utapanja u rezervaru kipuće vode.
2018. godine tri države u Australiji
zabranile su rekreativni odstrel divljih pataka na temelju okrutnosti,
ali u Viktoriji, Južnoj Australiji i Tasmaniji
praksa nastavlja biti legalna svake godine tijekom sezone otvorenog lova.
Populacija vodenih ptica u Viktoriji u stalnom je padu,
a 2017. brojka je dosegla minimum u posljednje 34 godine,
ali lov se nastavlja pod izlikom porasta poslovanja
u ruralnim zajednicama u okolici močvara
i općenito zbog uživanja i zadovoljstva lovaca.
Računalne simulacije procjenjuju, a opažanja spasilaca u močvarama
ukazuju na to da lovci na patke ostave barem onoliko ranjenih i neuhvaćenih ptica
koliko ih ubiju i zarobe, što rezultira tisućama pataka
ostavljenim da pate i uginu od nezbrinutih ozljeda.
K tome, tijela mnogih zakonom zaštićenih vrsta,
kao što je rijetka i ugrožena pjegava patka,
pronađene su u močvarama tijekom sezone lova
kad lovci ili ne uspiju prepoznati vrstu ptice prije pucanja,
ili jednostavno ipak pucaju.
Oko 80% paperja i perja na svijetu,
koje se koristi za predmete poput jakni, vreća za spavanje i posteljine, potječe iz Kine,
gdje čupanje perja pataka i gusaka na živo nastavlja biti uobičajena praksa.
To podrazumijeva bolno čupanje perja iz kože ptica,
uzrokujući bolne otvorene rane.
Tu proceduru višestruko ponavljaju prije nego što ih na kraju ubiju.
Čak su i dobavljači, koji imaju certifikat "Standarda odgovornog paperja"
uhvaćeni kako naživo čupaju perje.
U konačnici nije moguće znati da li određeni proizvodi od perja,
bilo u Australiji ili drugdje, potječu s ovih farmi.
KRAVE
Koriste se za hranu, zabavu, odjeću, u farmaciji
Ubije ih se godišnje za hranu:
Australija: 8,7 milijuna
Ujedinjeno Kraljevstvo: 2,7 milijuna
SAD: 31 milijun
Novi Zeland: 4,7 milijuna
Kanada: 3 milijuna
Kina: 49 milijuna
Kao i ljudi, krave su snažno majčinska bića.
One formiraju blisku vezu sa svojom mladunčadi,
i moraju se okotiti kako bi davale mlijeko.
Na farmama mlijeka nasilno ih se oplođuje
svake godine kako bi mlijeko stalno teklo,
i to obično umjetnom oplodnjom, a ne prirodnim parenjem,
što zahtijeva od radnika da umetnu svoju ruku u čmar krave
kako bi držali njezin cerviks na mjestu dok ubrizgavaju prikupljeno sjeme bika.
Teliće im oduzimaju samo nekoliko sati nakon rođenja
kako bi mlijeko, namijenjeno njima, bilo izmuzeno i prodano za hranu ljudima.
Tijekom nekoliko dana nakon njihova rastanka
majke danju i noću jadikuju,
tražeći svoju mladunčad.
Poznato je da tuguju danima, pa čak i tjednima.
Industrija mlijeka muške teliće
smatra beskorisnima jer oni nikad
neće biti sposobni proizvoditi mlijeko.
Pet dana ih drže u izolaciji prije nego što ih ukrcaju u kamion
i pošalju u klaonicu.
Ponekad im tijekom posljednjih 30 sati života uskraćuju hranu.
Izgladnjeli, zbunjeni i u očajničkoj potrebi za nježnošću,
plaču za svojim majkama u kavezima klaonice
u kojoj će biti ubijeni sljedećeg jutra.
One, koji izbjegnu pištolj za omamljivanje, ili su nepropisno omamljeni,
ubija se dok su pri svijesti.
Oko 700.000 muške teladi ubija se kao nusproizvod
industrije mlijeka svake godine samo u Australiji.
Mali broj muških telića uzgaja se duže, do 20 tjedana,
kako bi ih zaklali za teletinu.
Žensku telad također se drži u izolaciji.
Hrana im je zamjensko mlijeko u prahu,
a kasnije se pridružuju ciklusu nakon što ih i same oplode.
Krave muzare dovode u hangar za mužnju dva do tri puta dnevno
i prikopčavaju na industrijske strojeve za mužnju.
U prirodnim uvjetima one mogu živjeti 20 godina.
Na farmama mlijeka one traju samo 4 do 8 godina.
Neke, znane kao "pale", podliježu pritisku
neprekidnih trudnoća i proizvodnje i do 10 puta više mlijeka
od onoga što je za njih prirodno.
Kad im se uspori proizvodnja mlijeka, šalje ih se u klaonicu,
ili postaju prebolesne da bi nastavile.
I u industriji goveda daje se prednost umjetnoj oplodnji pred prirodnim parenjem.
Telići, koje se uzgaja za govedinu, prolaze kroz niz bolnih kirurških zahvata
bez anestezije, uključujući paljenje malih rogova, ili njihovo rezanje,
označavanje ušiju,
kastraciju, bilo uz pomoć oštrice
ili praksom zvanom "ringing",
pri kojoj elastičnu traku vežu čvrsto oko korijena testisa,
što obustavlja dotok krvi, sve dok testisi ne strunu i otpadnu
...i brendiranje užarenim željezom.
Oni koji se razbole najčešće nemaju veterinarsku skrb i stanje im se brzo pogorša.
Lijekovi uključuju antibiotike, hormone rasta, vitamine i dodatke prehrani,
te progesteron, koji održava trudnoću, a ubrizgavaju se
injekcijom ili umeću vaginalno
ili oralno.
Ove i slične uobičajene procedure poput sortiranja ili provjeravanja trudnoće
uključuju nasilno okupljanje stoke kroz dvorište
u sigurnosni boks naziva "lom" gdje dobiju osobnu pažnju.
"Je**** se okreni, glupa kučko."
"Ajde, debela gomilo govana."
Oko 40% ukupne australske opskrbe govedinom
i 80% govedine koja je u prodaji u tamošnjim većim supermarketima
potječe od stoke koja je provela posljednjih 10-15% svog života
nabijena u pustim dvorištima za hranjenje
gdje ih se tovi žitaricama prije klanja u starosti od 18 mjeseci.
Nasilno ih uvode u boks za ubijanje iz kojeg očajnički pokušavaju pobjeći.
"O, da!"
"Je**** se smiri, pi***."
Omamljujući plinski pištolj najčešća je metoda omamljivanja krava,
no često su posebice manji pištolji neučinkoviti kod tako velikih životinja,
uzrokujući samo bol i ograničenu mobilnost, ali ne i onesvješćivanje.
Puška je manje učestala mogućnost.
Uz to što svjedoče omamljivanju, ubijanju, a ponekad i preradi
životinja ispred sebe,
u većini slučajeva su i prisiljene slušati svoju vlastitu sudbinu iz susjedne prostorije.
Krv nerođenih telića krava, koje su ubijene trudne,
poznata kao fetalni teleći serum, ili fetalni goveđi serum
ima veliku vrijednost u farmaceutskoj industriji
i dostiže vrijednost od 600$ po litri.
Kože krava i teladi šalju se u štavionice gdje se prerađuju u kožu,
a većinu je se izvozi.
Postoji uobičajeno pogrešno shvaćanje
da je koža nusprodukt industrije mesa, kojoj je namjera umanjiti otpad.
Mnogo je točnije reći da je koža ko-proizvod
koji ponekad ima veću ekonomsku vrijednost od mesa,
i to do točke kada sve više i više životinja
ubijaju zbog njihove kože, a ne zbog mesa.
Jeftina koža, koju se koristi za cipele, torbice i druge stvari
uvozi se u Australiju, SAD i Europu
iz zemalja u razvoju poput Indije i Bangladeša.
Pošto se krava u hinduizmu smatra svetom životinjom
njezino klanje je protuzakonito u 24 od 29 država Indije.
Kako bi ih zaklali zbog kože i u skladu sa zakonom,
najprije ih moraju prevoziti stotinama ili tisućama kilometara
u jednu od pet država-iznimki, ili preko granice u Bangladeš.
Ovisno o ruti i broju životinja,
a ponekad ih je na tisuće, mnoštvo tih životinja transportira se pješice.
Kao pripremu, mnogima od njih u kopita zabijaju potkove,
a kroz noseve im čvrsto provode užad.
Iscrpljene, izgladnjele i žedne, mnoge kolabiraju tijekom putovanja,
prisiljene su ustajati tako da ih vuku za užad u nosu ili im lome rep,
mlate štapovima, ili im u oči utrljavaju ljutu papriku.
Tijekom ostatka putovanja naguravaju ih u kamione i iz njih,
a njihovi rogovi često probadaju i režu jedne druge, a često i lome kosti.
One koje uspiju doći do klaonice ubijaju jednu ispred druge
bez prethodnog omamljivanja,
a nekima i naživo deru kožu.
Kože se namaču u otrovne kemikalije
za koje se zna da uzrokuju karcinome i kronične kožne bolesti.
Često to rade djeca.
Temeljni koncept rodea
je fizička kontrola i dominacija nad slabijim, ranjivijim bićima.
Telad, junce i bikove fizički provociraju
u svrhu zabave gledatelja, i to
u oko 240 rodea, koji se svake godine održavaju diljem Australije.
Inače su to prilično pitome životinje, a trpe zavrtanje repova,
batinanje električnom šipkom
i drugo fizičko zlostavljanje iza kulisa,
kao i upotrebu metalnih mamuza i remenja vezanog oko njihovih abdomena
kako bi ih prisilili da se ritaju i doimaju divljima.
Zbog intenziteta i rizika kao ključnih faktora zabavne predstave
neizbježne su ozljede.
"On ima male poteškoće postaviti tog junca na sve četiri noge.
Koristi svoju moć, svoju snagu, da podigne junca sa zemlje.
Kažem vam, ovaj junac definitivno večeras
ne surađuje s ovim kaubojem."
Da, kažem vam, on ne želi imati ništa
s večerašnjim takmičenjem."
"Nemojte nikad razmišljati na način da ova stoka nije dobro zbrinuta
jer o njima se brine apsolutno izvanredno."
"Užarenje" teladi i bikova podrazumijeva hvatanje prestravljenih životinja lasom
nasilno ih zaustavljajući trzajem dok one pokušavaju pobjeći.
To učestalo završava masnicama, slomljenim nogama, rogovima, pa čak i vratovima,
puknućem ligamenata, unutrašnjim krvarenjima i oštećenjima potkožnog tkiva.
OVCE
Koriste se za hranu, odjeću
Godišnje ih se ubije za hranu:
Australija: 29,7 milijuna
Ujedinjeno Kraljevstvo: 14,5 milijuna
SAD: 2,3 milijuna
Novi Zeland: 24,7 milijuna
Kanada: 0,6 milijuna
Kina: 144 milijuna
"Jagnjenje zimi" je praksa oplođivanja ovaca kako bi se
mogle ojanjiti tijekom zimskih mjeseci,
što znači da janjići prestaju sisati u proljeće kad su pašnjaci najobilniji.
I dok to janjićima omogućuje brži rast,
rezultira time da godišnje 10-15 milijuna novorođenih janjića, a otprilike 1 od 4
ugine u roku od 48 sati nakon okota uslijed izloženosti oštroj hladnoći.
Za farmere ovaca to je još uvijek bolje od visokih troškova
uzgoja janjadi tijekom toplih mjeseci.
Merino sorta, koja daje oko 80% vune proizvedene u Australiji,
selektivno je uzgajana kako bi imala naboranu kožu
što rezultira prekomjernom količinom vune
dok ih ustovremeno čini mnogo otpornijima na ovčju šugu.
Kako bi spriječili prljanje i rizik zaraze šugom onih janjića koji će preživjeti do ljeta,
u potpunosti ili djelomično im se režu repovi,
a često im se istovremeno obrezuje koža oko repa,
što ukljućuje obrezivanje kože stražnjice
i korijena repa metalnim škarama.
Ako su janjci mlađi od 6 mjeseci
to je legalno raditi bez ikakvog olakšanja boli.
Strigači ovaca plaćeni su po broju ostriženih ovaca, a ne po satu,
dakle, brzina je važnija od preciznosti,
a nema uvjeta koji traže formalno školovanje ili dozvole.
Nakon nekoliko godina, kad više ne mogu proizvoditi dovoljno vune
da bi ih se smatralo unosnima, ovce se šalje na klanje i prodaje kao ovčetinu,
dok se janjiće uzgojene za meso ubija u starosti od 4-12 mjeseci,
što je mnogo kraće od prirodnog životnog vijeka od 12-14 godina.
19 od 32 milijuna ovaca ubijenih svake godine u Australiji
prolaze kroz prodajna dvorišta,
što su posrednici između farmi i klaonica ili privatnih kupaca,
gdje životinje, uključujući stoku, telad, konje, perad i svinje,
prodaju na dražbi.
Stres uzrokovan vrućinom, dehidracija, iscrpljenost ili druga već postojeća stanja
učestali su uzroci smrti u prodajnim dvorištima.
Većinu ovaca kupuju klaonice zbog njihovog mesa.
Nijedna životinja u klaonicu ne ulazi voljna umrijeti.
I opet se električno omamljivanje učestalo pokazuje neučinkovitim,
uzrokujući samo još više boli i prestravljenosti životinja
u njihovim posljednjim trenucima.
Omamljivanje plinskim pištoljem nije ništa bolje.
"Radi šta ti se kaže!
Je**** budi miran!
Sjedi, lezi, prevrni se, da.
Dobar dečko, sada glava ide dolje, da.
Radi što mu se kaže."
Bez obzira na to koliko učinkovitim se omamljivanje može činiti,
nemoguće je sa sigurnošću znati je li životinja
u potpunosti izgubila svijest i više ne osjeća bol
ili je samo paralizirana i onemogućenog kretanja, dok još uvijek sve osjeća.
U svojem strahu i očaju nekima uspije nakratko pobjeći,
izravno se suočavajući s leševima svojih prethodnika
prije nego što ih se prisili natrag u red, znajući da su sljedeće na redu.
KOZE
Koristi ih se za hranu, odjeću
Ubije ih se godišnje za hranu:
Australija: 2,3 milijuna
Novi Zeland: 0,1 milijuna
Kina: 163 milijuna
Koze se uzgaja za mlijeko na vrlo sličan način kao i krave,
stalno ih oplođujući kako bi se osigurala stalna opskrba mlijekom.
To je mala industrija u Australiji, sa oko samo 65 farmi.
Kozje mlijeko reklamira se kao lakše probavljiva verzija
podobna za ljude alergične na kravlje mlijeko.
Širom svijeta više ljudi pije kozje mlijeko nego bilo koje drugo.
Muške potomke, koji ne mogu davati mlijeko,
u pravilu se smatra otpadnim proizvodima i ubija na farmi kratko nakon rođenja
dok se ženke uzgaja kako bi i same kasnije davale mlijeko,
iako neke farme uzgajaju i prodaju višak svojih koza za meso.
Majke koje daju mlijeko muzu dvaput dnevno
tijekom deset godina, a zatim ih kolju.
Na svom vrhuncu daju 4 litre mlijeka dnevno kako bi se prodalo svježe
ili preradilo u sir, maslac, sladoled, jogurt i sapun.
Australija je najveći izvoznik kozjeg mesa na svijetu,
a većina ga se izvozi u SAD.
Samo 10% potječe od koza uzgojenih za meso, a ostatak je od divljih koza,
vrste koja potječe od odbjeglih domaćih koza
koju su u Australiju dovezli europski kolonisti.
Ove slobodne koze se hvata i transportira
na tovilišta znana kao depoi koza, gdje ih se tovi prije klanja.
Nije rijetkost da se na klanje šalje skotne životinje,
i neizbježno je da će se neke od njih okotiti na transportnim kamionima ili u boksovima
kratko prije nego ih izvedu na mjesto ubijanja,
a njihovu mladunčad prepuštaju smrti glađu ili izloženosti
dok prizivaju svoje mrtve majke.
RIBA
Koristi se za hranu, znanstvena istraživanja
Godišnje ubijeno za hranu: 167,2 milijuna tona u cijelom svijetu
Losos je najpopularnija riba u Australiji,
a svake godine je se pojede oko 40.000 tona.
Uzgaja ih se u blizini obale u podvodnim kavezima
prvenstveno u zaljevima na južnoj i zapadnoj obali Tasmanije
zbog tamošnje hladnije vode.
Svaki kavez ima kapacitet do 60.000 riba,
koje se tamo transportira iz mrijestilišta iz unutrašnjosti u starosti od 12-18 mjeseci.
Kako rastu, njihov prostor u kavezima postaje sve manji
sve dok ne postanu nabijene jedna na drugu.
Istraživanjem iz 2017. lososa uzgojenog na farmama Australije, Norveške, Čilea, Škotske i Kanade
utvrđeno je da je oko pola riba na ovim farmama gluho
zbog ubrzanog rasta koji deformira njihove receptore za zvuk.
Luka Macquarie na zapadnoj obali Tasmanije, poznata po svojoj svjetskoj baštini,
dom je najvećoj koncentraciji farmi riba u državi,
s ključna tri igrača industrije lososa: Tassal, Huon i Petuna.
Svaka od kompanija ima nekoliko farmi, koje se sastoje od oko 25 kaveza.
U razdoblju od godinu dana do rujna 2016. preko 21.000 tona nepojedene riblje hrane
i neizrecive količine izmeta završile su u luci.
Tako visoka razina zagađenja uzrokuje opasno niske razine kisika
u vodi i veći rizik od oboljenja,
što pridonosi velikom broju uginule ribe na farmama.
Incidenti brojnog masovnog izumiranja od 2015. do 2018.
pridonijeli su kombinaciji gušenja uslijed niske razine kisika,
ljudske greške i bolesti.
Tassal, najveća od tri kompanije,
hvali se prihvaćenom stopom preživljavanja od sveukupno 83% na svim njihovim farmama.
Nakon 15-18 mjeseci provedenih u tim morskim kavezima, kad svaki dosegne težinu od oko 7 kg,
losose se usisava kroz cijev
u zbirnu posudu u kojoj ih se ili odmah ubija
ili transportira žive u spremnicima u postrojenja za preradu na kopnu.
Australski grgeč uzgaja se u svakoj od država Australije, osim u Tasmaniji.
U hladnijim južnim državama
uzgajaju ih zajedno s tisućama drugih u malim bazenima u zatvorenom prostoru,
dok ih u sjevernim državama
uzgajaju ili u priobalnim kavezima u moru nalik farmama lososa
ili u sustavu ribnjaka na otvorenom kojeg se koristi i za uzgoj pastrva.
Navodno humana metoda izlova i ubijanja uzgojene ribe
sastoji se od njihova isisavanja u ledenu vodu kako bi ih žive zamrznuli.
To je polagana, bolna smrt koja je daleko od humanog.
Ponekad je potrebno i pola sata dok riba ne ugine.
Ribu za sashimi, japansku deliciju koja daje prednost svježini,
ubada se u glavu prije nego im prerežu vratnu venu
a zatim ih stavljaju natrag na led da iskrvare.
Trgovine i restorani izlažu živu ribu
omogućujući kupcima pogled na svježinu
kako bi odabrali koju individuu bi rado ubili.
Tri četvrtine morskih plodova koje konzumiraju Australci uvozi se iz drugih država,
a najistaknutije vrste su škampi, losos i tuna.
Komercijalne ribolovne koče za sobom kroz more vuku goleme mreže
neselektivno hvatajući sve vrste u svom dometu.
Oko 85% svjetskih zaliha ribe
sada su ili u potpunosti, ili previše izlovljene.
Ako nastavimo ovim tempom,
predviđa se da će naši oceani biti u potpunosti lišeni ribe do 2048.
ZEČEVI
Koriste se za hranu, odjeću, eksperimente, kao kućni ljubimci
Industrija uzgoja zečeva u Australiji ugrožena je.
Izuzetno zarazne bolesti koje su izazvane kako bi pobile divlje zečeve,
prenešene insektima, mogu brzo istrijebiti čitave farme,
dok se ostale farme bore u utakmici
s nižom cijenom divljih zečeva koje hvataju i ubijaju lovci.
Zečevi, koje se uzgaja za meso, provode svoj čitav život
u žičanim kavezima obješenima iznad tla,
onemogućeni izraziti svoje prirodno ponašanje poput kopanja, skrivanja ili skakanja.
Nagomilavanje fekalija na podu ispod njih
stvara visoku razinu amonijaka.
Ženke koje zadržavaju za rasplod ponekad se prisili da žive u tim uvjetima
do 56 tjedana sve dok ne okote sedam legla.
Većina zečeva, koji inače žive 8-12 godina, bude ubijena u dobi od 12 tjedana.
Svake godine 3 do 4 tisuće zečeva koristi se u znanstvene svrhe
i za testiranja u Australiji.
Mnogi od njih potječu s ovog postrojenja u Viktoriji.
Većina proizvoda od krzna koje se prodaje u Australiji potječe iz inozemstva,
a većina ga se dobiva od zečeva.
Robna marka Akubra 2015. je zatvorila sva svoja australska postrojenja
i počela uvoziti zečje krzno iz Europe.
Australija uvozi krzno i iz Kine, najvećeg svjetskog izvoznika krzna.
Od deset farmi zečjeg krzna koje je posjetio tajni istražitelj
pola njih prakticira čupanje krzna sa živih zečeva,
što je proces kojeg se ponavlja svaka tri mjeseca,
a u međuvremenu zečevi žive u žičanim kavezima.
Čupanje krzna rezultira dužom, skupljom dlakom,
za razliku od striženja ili šišanja.
Kako stare, zečevima raste sve manje dlake,
a na kraju ih se vješa i odere koža za konačnu "berbu",
ponekad i naživo.
Potrebno je ubiti čak 12 zečeva za napraviti samo jedan Akubra šešir.
Diljem svijeta godišnje se za krzno ubije jednu milijardu zečeva.
ČINČILE
Koristi ih se za hranu, kozmetiku
Činčile su čest izvor krzna za odjeću,
modne dodatke, pa čak i ekstenzije trepavica.
Pošto u Australiji nema farmi činčila
njihovo krzno se uvozi.
One bi u divljini pojedinačno zauzimale
i do 1000 hektara močvarnog staništa.
Unatoč tome što su generacijama uzgajane za krzno,
ove prirodno radoznale, osamljene životinje
uvelike pate u zatočeništvu
nagurane u male žičane kaveze u kojima ih kronična dosada i stres
dovode do mahnitog hodanja i samoozljeđivanja.
Činčile za rasplod žive u tim kavezima četiri do pet godina,
svake godine okoteći leglo od 3-4 preživjela mladunca,
koje se ubije i odere im se koža u starosti od 6 mjeseci.
Plinske komore ili zatvoreni boksevi ispunjeni ispušnim plinovima
uobičajeni su načini ubijanja činčila,
no oni nisu uvijek smrtonosni, što rezultira time da se neke od njih bude dok im deru kožu.
"Da, miče se, riće se...
skriva se ispod trupala da dođe do zraka."
Analni strujni udari ili jednostavno lomljenje vrata
učestale su alternative.
"Još uvijek diše."
LISICE
Koriste se za odjeću, zabavu
Nakon činčila, lisice su druga vrsta koju se najčešće uzgaja za krzno.
Suočava se s mnogim istim problemima.
Kineski farmeri krzna tvrde da su njihove marže toliko niske
da si ne mogu priuštiti ubijati lisice
ničime osim najbrutalnijim učinkovitim načinom,
tako da mnogim lisicama deru kožu naživo kako bi si uštedjeli vrijeme i trud.
U Australiju su ih dovezli britanski doseljenici zbog svog tradicionalnog sporta - lova na lisice,
a kasnije radi kontrole širenja dovezenih zečeva.
Lisice se sada diljem Australije klasificira kao štetočine,
a brojka im se procjenjuje na preko 7 milijuna.
Lov i odstrjel lisica
na privatnom zemljištu legalan je u svim državama Australije.
Često ih pojedu divlje životinje,
ili domaće životinje poput pasa,
a najčešća metoda smanjenja njihovog broja je korištenjem otrova "1080".
1080 je bezbojan, bezukusan i bez mirisa
i uzrokuje polaganu, bolnu smrt svih svojih žrtava.
PSI
Koriste se kao kućni ljubimci, za zabavu, znanstvena istraživanja, odjeću
I dok su Australija, EU i SAD
zabranile uvoz psećeg i mačjeg krzna,
istrage pokazuju da se kinesko pseće i mačje krzno
često lažno obilježava kao lisičje, zečje ili od činčile.
U Kini svake godine oko 2 milijuna psa i mačaka
uzgoje, ukradu iz domova ili pokupe s ulica,
natiskaju u žičane kaveze
te ih ponekad danima prevoze bez hrane i vode
kako bi ih objesili, pustili im krv, izmlatili ili udavili,
ili im čak naživo oderali kožu.
U Australiji se godišnje proda oko 450.000 štenadi.
Oko 85% potječe od neregistriranih uzgajivača.
No zbog minimalnih propusta
čak i registrirani uzgajivači mogu imati tvornice štenaca,
proizvodeći i čiste pasmine i mješance
za prodaju u trgovinama kućnih ljubimaca ili putem interneta.
U tim tvornicama potpuno je legalno
držati majku štenaca zatvorenu u golu betonsku ćeliju
u hangaru tijekom 23 sata na dan, neprekidno je iznova čineći skotnom.
Uskraćena im je ljubav i druženje
i umjesto toga ih tretiraju kao rasplodne strojeve.
Ovi medeni psići, koje se prodaje za tisuće dolara,
često pate od bolesti ili drugih zdravstvenih stanja,
ili poremećaja u ponašanju
koji su rezultat uvjeta kojima su izloženi na farmi
i pokoljenjima selektivnog uzgoja.
"Bok, kako si?"
"Da, dobro. Hoćete li dobivati još zlatnih retrivera?"
"Ah, da, zlatni retriveri, ako se ne varam, stići će ove subote."
Ove subote? Aha, okej."
"A... otkuda potječu? Jesu li iz..."
"Imamo vlastitog uzgajivača."
"Jesu li s farme štenaca?"
"Očito nisu."
"O, tako su lijepi!"
"I, to je dobar uzgajivač?"
"Da, definitivno. Registrirani su."
"Znači, nije kao... Čuo sam loše stvari o farmama štenaca.
Nije farma štenaca?" "Očito nije."
"S farmi štenaca dobit ćete jako, jako
bolesne štence."
U međuvremenu, procjena je da 200-250.000 pasa i mačaka lutalica, ili onih odbačenih,
budu svake godine eutanazirani u azilima i prihvatilištima diljem zemlje.
Velika većina ih je zdrava, ali neželjena.
Unatoč brojnim naširoko objavljivanim skandalima tijekom proteklih godina,
utrke hrtova nastavljaju biti velika industrija
kockanja i zabave u Australiji i širom svijeta.
Veliko ubrzanje i ekstremna brzina
kojom ovi veliki psi stazom jure mamac
neizbježno rezultira sudarima, padovima i ozljedama.
Najčešća su puknuća mišića, ligamenata i kostiju šapa.
Svake godine na australskim trkalištima bude ozljeđeno do 200 pasa,
a procjena je da njih 6 do 10 ili ugine na trkalištu,
ili ih naknadno uspavaju.
Prirodni vijek hrtova je 12-14 godina.
Trkaći hrtovi započinju svoje "karijere" u starosti od oko 18 mjeseci,
a završavaju kad su četiri i pol godine stari.
U Novom Južnom Walesu imaju karijeru
koja u prosjeku traje samo 363 dana.
U Australiji godišnje bude ubijeno između 13.000 i 17.000 mladih hrtova.
Od 97.000 hrtova uzgojenih u Novom Južnom Walesu
u razdoblju od 12 godina do 2016. godine,
50-70%, ili više, ih je ubijeno jer su ih smatrali presporima
ili nesposobnima za trkanje.
Postoji rastući broj dokaza
koji pokazuju da se hrtove često ubija na nehumane načine,
s trenerima koji preferiraju jeftinu opciju hica iz puške ili batinanje,
a ne plaćanje veterinara za eutanaziju.
Trupla pasa tada se odbacuje u jame ili na privatna zemljišta,
ili ih se razbaca po šumama.
Upotreba živih životinja kao mamaca u svrhu treniranja hrtova da ih love,
iako ilegalna, utvrđena je kao široko rasprostranjena,
s istragom u Novom Južnom Walesu 2015.
prema kojoj se 85-90% trenera
upušta u ovu praksu.
Nepoznat broj prestravljenih praščića, zečeva, oposuma, pilića i mačića
rastrgano je u svrhu učenja
inače nježnih, uspavanih životinja da trče ukrug trkalištem.
KONJI Koriste se za zabavu, znanstvena
istraživanja, hranu, u farmaciji
Godišnje ubijeno za hranu:
Australija: 101.000 Ujedinjeno Kraljevstvo: 19.872
SAD: 79.193 Novi Zeland: 823 Kanada: 106.165 Kina: 1.601.056
Kostur konja ne sazrijeva sve do pete godine života,
no njihove trkaće karijere često počinju kad su im samo dvije godine
zbog mamca veće novčane nagrade
i bržeg povrata uloženog novca.
To drastično povećava rizik od ozljeda,
s čak do 80% konja koja pate od bolova cjevanica
ili dorzalne metakarpalne bolesti.
Pregledi nakon utrka pokazali su visoku
učestalost krvi u dušniku i plućima konja,
zajedno s povećanom učestalosti i jačinom čireva na želucu
kako se nastavlja s treninzima i utrkama.
Na stazi ih se bičuje do boli kako bi postigli veće brzine.
Pravila trkanja ograničavaju bičevanje u ranijim fazama utrke,
ali u posljednjih stotinu metara, kad su konji već umorni
i manje sposobni reagirati, nema nikakvih ograničenja.
Često ih se neumoljivo bičuje sve do cilja.
Utkre s preponama statistički su 19 puta opasnije od utrka na ravnom,
s redovitom pojavom nasilnih padova.
Otprilike pola konja, koji skaču preko prepona,
nestane svake godine u Australiji,
potiho izlazeći iz industrije pod nepoznatim okolnostima
da se nikad više ne bi utrkivali niti se za njih ikad čuje,
ii ih se ubija na trkalištu
uz podignute zelene paravane da ih zaklone od pogleda publike.
Diljem zemlje svake godine bude 11-12.000 novoregistriranih trkaćih konja,
a otprilike isti broj napusti industriju,
većinom zbog loših rezultata, nepodobnog temperamenta ili ozljeda.
Mnogi od njih završe u klaonicama za stare konje
gdje ih se ubija za hranu trkaćih hrtova ili pseću hranu.
Ostali završe u jednoj ili dvije ovlaštene klaonice konja
koje izvoze konjsko meso za potrošnju ljudi.
Konje se također upotrebljava u rodeima.
DEVE
Korištene za zabavu, odjeću, znanstvena istraživanja, hranu, u farmaciji
Deve su dovezene u Australiju 1800-ih da bi ih se koristilo kao transport,
a nakon pojave automobila su ih pustili u divljinu.
Do 2008. njihovu populaciju se procjenjivalo na oko 600.000,
što je navelo vladu da osmisli projekt njihovog uklanjanja.
To je učinkovito prepolovilo njihov broj,
prvenstveno ih streljajući iz helikoptera
no također ih okružujući i prevozeći u klaonice
za izvoz u SAD i na Bliski istok,
što je praksa koja se nastavlja i danas.
Nakon što su provele čitave svoje živote slobodno lutajući, bez kontakta s ljudima,
iznenadno zatočeništvo i nasilno ophođenje
potpuno im je nepoznato.
"Mrvicu je ljut."
"Da, on je je**** ljut, kompa."
"Ma, je**** 'ajde naprijed, glupa pi***!"
Sve veći broj deva ulovljenih u divljini
preusmjerava se u rastuću mliječnu industriju deva
koja sebe promovira kao zdraviju inačicu proizvodima od kravljeg mlijeka
i manje rasipnu inačicu od streljanja iz zraka.
MIŠEVI
Koristi ih se u znanstvenim istraživanjima, kao kućne ljubimce
Između 6 i 10 milijuna životinja
svake godine se koristi u svrhe istraživanja i testiranja u Australiji.
uključujući 1 do 2 milijuna miševa.
Mnogi od tih eksperimenata uključuju kirurške zahvate na živo, bez anestetika,
ili izlaganje toksinima i bolestima.
Na kraju će svi miševi izloženi istraživanju ili testiranju biti ubijeni
jer zakonski ne smiju biti pušteni iz laboratorija.
Gušenje ugljičnim dioksidom, ili predoziranje anestetikom izofluranom
plinom ili injekcijom su dva najčešća načina ubijanja miševa
kad odsluže svrsi.
U današnje vrijeme znanstvena istraživanja i otkrića
bave se nijansama u fiziologiji čovjeka,
a u tom području životinje nisu prikladni modeli.
Istraživanje iz 2015. Nacionalnog instituta za zdravlje u SAD-u
utvrdilo je da zapanjujućih 95% svih lijekova
koji su se pokazali sigurnima i učinkovitima u testiranju na životinjama
podbace u primjeni na ljudima.
Nekritično oslanjanje na rezultate testiranja na životinjama,
zanemarujući potencijalno točnije alternative kao što je
korištenje ljudskog tkiva i stanica,
leševa, simulatora i računalnih modela
može desetke tisuća ljudi koštati njihova zdravlja i života,
te ubiti milijarde životinja.
EGZOTIČNE ŽIVOTINJE
Korištene za znanstvena istraživanja, zabavu
Stotine makakija, marmoseta i babuna
godišnje se nabavlja za potrebe australskih istraživačkih laboratorija,
i to iz tri uzgajališta koje financira vlada.
Skriveni od očiju javnosti, zaštićeni intenzivnim mjerama sigurnosti,
ovi laboratoriji provode raznolike biomedicinske eksperimente
na tim vrlo inteligentnim životinjama prije nego što ih odbace.
Ostale primate drže zatočene u cirkusima
gdje ih iz ekstremne dosade njihovih kaveza puštaju
samo kako bi nastupali pred gledateljima,
ili su u zoološkim vrtovima.
Porobljeni lavovi i tigrovi u Australiji služe istoj svrsi,
živeći život dosade i frustracije
u svrhu zabave posjetitelja koji to plaćaju.
Izlažući ove i druge egzotične životinje, ovakve izložbe mogu izazvati
površno divljenje i ushićenost, no nekoliko pokrovitelja koji ih dovoljno
dugo promatraju prepoznaju ponavljanje u njihovom ponašanju,
što su znakovi psihološkog stanja učestalog kod svih zatočenih životinja
nazvanog "zoochosis".
U tropskim vrućinama Queenslanda
Sea World ugošćuje jedine zatočene polarne medvjede Australije.
Ove životinje prirodno su prilagođene
ledenim uvjetima Arktika, a utvrđeno je da u divljini
plivaju više od 70 km u samo 24 sata
s prosječnim godišnjim dometom putovanja od 3000 km.
Ovdje su osuđeni na zatvoren prostor
od oko 30x40 metara čitavog života.
TULJANI I DELFINI
Koriste ih za zabavu
Predstave tuljana su popularna atrakcija zooloških vrtova,
gdje tuljane uče izvoditi trikove u razmjenu za hranu ispred velikog broja publike.
"I to je garancija da vaši plodovi mora dolaze s ribarstava
koja pomažu štititi zalihe ribe, zaposlenja i okoliš."
Van pozornice oni čame u malim kavezima poput bilo koje druge zoološke životinje,
neprekidno plivajući u krugovima ili žalosno jadikujući.
O delfinima u divljini znamo da putuju 65 km na dan
i neprekidno su u pokretu u potrazi za hranom,
igraju se i svađaju s ostalima u jatu.
Oni samo s ljudima i velikim majmunima dijele
crtu samosvijesti, a dokazane su im intuicija i sposobnost empatije.
U zarobljeništvu ne postoje situacije
koje mogu zadovoljiti sve bihevioralne potrebe ovih visoko inteligentnih,
kognitivno kompleksnih životinja.
Oko 80% delfina australskog Sea Worlda
uzgojeno je u zatočeništvu i nikad ih neće moći pustiti na slobodu
te će cijele živote provesti svakodnevno nastupajući za nagradu u obliku hrane.
Postizanje dovoljne razine gladi prije nastupa
ključna je stavka za dobru predstavu
onoga što je nedvojbeno najpopularnija atrakcija parka.
S preko 133 milijuna dolara godišnjeg prihoda od ulaznica
manje od 1 posto troši se na njihove
snažno promovirane inicijative istraživanja, spašavanja i rehabilitacije.
Australska federalna vlada je 1985. odlučila
da se ne otvaraju novi delfinariji
i da treba ukinuti postojeće
nakon što su primili dokaze da morski sisavci u zarobljeništvu
pate od stresa, poremećaja u ponašanju, problema s razmnožavanjem,
visokih stopa smrtnosti i kraćeg životnog vijeka,
iako se na prvi pogled može činiti da su zadovoljni s uvjetima.
Danas su ostale samo dvije ustanove
koje uspijevaju nastaviti poslovati zbog rupe u zakonu
koja im dozvoljava nastaviti držati i pokazivati životinje rođene u zatočeništvu
uključujući one uzgojene od spašenih divljih delfina
kojima je potrebna rehabilitacija te ih se nakon toga pušta.
Ova praksa spašavanja, rasploda i puštanja
omogućava ovim parkovima da održe snažan genetski bazen
kako bi osigurali nastavak svojih predstava i time održali svoja vrata otvorenima.
Dok su australski parkovi delfina u nemogućnosti
uhvatiti i uvesti zdrave divlje delfine, to ostaje stvarnost
industrije zabave životinja drugdje u svijetu
s priobalnim japanskim gradom Taijijem kao čestom lokacijom hvatanja.
Svake godine od rujna do ožujka
tisuće delfina i drugih malih morskih sisavaca
lokalni ribari utjeraju u tihu uvalu kod Taijija
i brutalno zakolju.
Oni ih vide ili kao izvor zarade ili kao štetočine.
Treneri delfina primijećeni su kako pomažu ribarima
utjerati delfine u zaljev,
odabirući nekolicinu koju poštede klanja
i umjesto toga ih transportiraju u akvarije i parkove delfina diljem svijeta.
Ako veličinu nacije i njezin moralni napredak
možemo suditi prema načinu kako se ophodi prema svojim životinjama,
što to govori o Australiji?
Što to govori o Novom Zelandu?
Sjedinjenim Američkim Državama?
Kanadi?
Meksiku?
Ujedinjenom Kraljevstvu?
Izraelu?
Španjolskoj?
Što to govori o nama kao vrsti?
U čitavoj zabilježenoj povijesti čovječanstva u ratovima je ubijeno 619 milijuna ljudi.
Mi ubijemo isti broj životinja svaka 3 dana,
a ova brojka niti ne uključuje ribu i ostala morska stvorenja
čija pogibija je toliko velika da se mjeri samo u tonama.
Ali, prije nego ih ubijemo, mi ih trebamo uzgojiti,
zatočiti i iskoristiti
za hranu...
zabavu...
odjeću...
i istraživanje.
Od rođenja do smrti njihove čitave živote
kontroliraju industrije kojima je bitan samo profit.
Carstvo
patnje
i krvi.
Plaća ga potrošač, kojem su rekli da je ophođenje prema njima etično.
Slobodan uzgoj, lokalno, organsko.
Da su njihove smrti bile humane,
da se okrutnost prema životinjama ne događa u našoj zemlji,
a ako i da, naša vlada, naše vlasti
će to pronaći i iskorijeniti.
A mi, potrošači, nemamo razloga misliti drukčije
jer jesti i koristiti životinje je normalno.
To smo oduvijek radili.
Jer proizvodi koji su na prodaju na policama supermarketa
toliko su daleko od individua koje su nekad bile žive,
neke od njih samo kratko,
a neke godinama bez olakšanja boli.
Individue koje s nama i našim toliko voljenim životinjama pratiteljima dijele
našu sposobnost osjećati ljubav,
sreću,
žalost i tugovanje.
Koje s nama dijele sposobnost patiti.
Našu želju za životom,
za slobodom,
želju da ih ne gledamo kao predmete,
ne zbog naše korisnosti drugima
već radi toga tko smo kao pojedinci.
Bića sa svojim osobnim pravima,
a ne proizvodne jedinke.
Ne zaliha.
On, ona i oni, a ne "to".
Istina glasi da
ne postoji humani način kako ubiti nekoga tko želi živjeti.
To nije pitanje ophođenja,
ili boljeg načina kako napraviti krivu stvar,
većih kaveza, manje gustoće naseljenosti
ili manje bolnog plina.
Govorimo da su kvalitetno proživjeli svoje živote
i da na kraju ne znaju što ih čeka
i ne osjete baš ništa.
Ali oni osjete.
Njihovi konačni sati, minute i sekunde
uvijek su puni straha, uvijek su puni boli.
Smrad krvi.
Vrištanje drugih članova njihove vrste
s kojima su proživjeli svoje živote.
Nikad nema voljnosti ili želje za umiranjem
nego točnije - očajnički pokušaj živjeti
uz mahnitu borbu do posljednjeg daha.
Nikad im nije ukazano sažaljenje ili ljubaznost.
Umjesto toga ih se izrugivalo,
ismijavalo,
šutalo,
premlaćivalo,
bacalo poput krpenih lutaka,
ili slalo u mlinac jer su rođeni krivog spola.
Oduzimamo im djecu.
Oduzimamo im slobodu.
Oduzimamo im živote,
šaljući ih žive i zdrave u klaonice
kako bi na drugoj strani izašli van u komadima, upakirani,
i govorimo sami sebi da se nekako, tijekom tog procesa,
dogodilo nešto humano i etično.
A u tom procesu škodimo sami sebi.
"Svjetska zdravstvena organizacija jutros je objavila izvješće
o opasnostima prerađenog i crvenog mesa..."
Uništavamo naš životni okoliš
ispuštajući više stakleničkih plinova iz životinjske poljoprivrede od bilo koje druge industrije,
krčeći naše šume i koljući naše urođene životinje
kako bismo napravili mjesta za farme.
Kompletna stoka svijeta konzumira količinu hrane
jednaku kalorijskim potrebama 8,7 milijardi ljudi,
a ipak jedan od devet ljudi - njih 795 milijuna -
pati od kronične pothranjenosti, 844 milijuna ih nema čistu vodu,
dok je 1000 litara potrebno za proizvodnju 1 litre mlijeka,
i 15.000 litara za 1 kilogram govedine.
No mi ipak nastavljamo opravdavati životinjsku poljoprivredu
tvrdeći da je to normalno, prirodno i nužno.
Da je životinjsko carstvo, odnosno da su određene vrste unutar njega
nama podređene jer nemaju određenu vrstu inteligencije,
jer su slabije i ne mogu se braniti.
Vjerujemo da smo, u svojoj navodnoj nadmoći,
dobili pravo provoditi silu, autoritet i nadvlast
nad onima koje vidimo kao podređene, a za naše vlastite kratkovidne ciljeve.
To opravdanje smo već koristili:
bijelci kako bi porobili crnce
ili im oduzeli njihovu zemlju i djecu;
nacisti kako bi ubijali Židove;
muškarci kako bi ušutkali i potlačili žene.
Jesmo li osuđeni na ponavljanje povijesti uvijek iznova?
Da li ovaj kompleks superiornosti, ova čista sebičnost
definira tko smo kao vrsta?
Ili smo sposobni za nešto više?
"Upravo ste jeli. I koliko god je klaonica savjesno skrivena
miljama daleko u dobrohotnoj udaljenosti, postoji suučesništvo."
"Upravo smo se vratili u motel i pogledali današnju snimku
obora klaonice, gdje je novorođeni kozlić,
i mislimo da ima šanse da je još uvijek živ, tako da se vraćamo."