Záběry uveřejněné v tomto filmu nejsou ojedinělé případy.
Všechny záběry, pokud není uvedeno jinak, jsou natočeny v Austrálii, ale ve většině případů, reprezentují standardy živočišného průmyslu napříč západními zeměmi.
Většina lidí se považuje za milovníky zvířat.
Víme, že to nejsou věci,
ale bytosti, s kterými sdílíme planetu,
naše životy,
naše domovy.
Máme radost, když mají radost,
trápíme se, když je něco trápí
oslavujíc jejich inteligenci a osobnost,
je začleňujeme do svých rodin
nebo obdivujeme ve volné přírodě.
Jen pomyšlení na to, když jim je zbytečně ubližováno, je neúnosné.
O těch, kteří nás sytí, šatí a baví,
jsme se rozhodli uvěřit pohádce, která se snaží částečně
nebo úplně skrýt jejich utrpení.
Kýčovité rodinné hospodářství a ikonický, milující farmář.
Humánní a bezbolestná smrt, malá cena radostně zaplacená za spokojený život.
Oboustranně výhodná dohoda.
Skryté touto pohádkou, mimo dohled, mimo naše myšlenky,
z nich přestanou být jednotlivci, stane se z nich “živé zásoby”,
bezejmenné jednotky průmyslu nepředstavitelných rozměrů,
bez ochrany zákonů proti krutosti, které chrání naše domácí mazlíčky.
Jejich utrpení nevidíme a neslyšíme.
Jejich hodnotu stanovuje pouze využitelnost pro člověka,
což si omlouváme vírou v naši nadřazenost
a domněnkou, že: mít možnost = mít na to právo.
Domněnka, která by měla být zpochybněna.
PRASATA
Využívána pro jídlo, zábavu a výzkum
Poraženo za rok ČR: 2,3 milionu
V 60. letech 20. století bylo v Austrálii kolem 50 000 prasečích farem.
Dnes je to méně než 1400,
ale celkový počet prasat chovaných a poražených na maso vzrostl.
V roce 2015 bylo chováno na 49 farmách 60 % celkové populace prasat z celé země.
Většina prasat chovaných na jídlo začne svůj život v porodní kleci,
malé ohrádce s těsnou klecí uvnitř,
navržené tak, aby se selátka mohla nakojit od své mámy - prasnice,
které klec nedovolí, se otočit.
Četnost mrtvě narozených nebo mumifikovaných selátek
obecně vzrůstá s každým vrhem, protože těla prasnic jsou vyčerpaná
z rození tolika selat tak často, jak si živočišný průmysl žádá.
10-18 % selat, která se narodí živá, se nedožije odstavení,
podlehnou nemoci, hladu nebo dehydrataci,
nebo jsou náhodně zalehnuty jejich uvězněnými matkami.
Mezi odpad se počítají i ti nejmenší z vrhu,
jejich výkrm se nevyplatí a tak jsou zabiti personálem.
Ti, kteří přežijí prvních pár dní jsou zmrzačeni bez anestetik,
jejich ocásky a zuby jsou uštípnuty, aby se omezil kanibalismus…
jako identifikace slouží vyřezané díry do uší nebo nastřelené známky.
Od matek jsou odebírány ve věku mezi třemi až pěti týdny.
Většina z nich jde na porážku o 5 měsíců později.
Jak rostou, jsou přemístěna do vykrmovacích ohrad, kde se tísní ve vlastních výkalech.
Některé samice jsou chovány, aby nahradily své matky v množícím cyklu,
pečlivě vybrány, pro velkou šanci vysokého počtu selat na jeden vrh.
Většina farem dává přednost umělému oplodnění před přirozeným početím,
protože jim to umožňuje oplodnit 30 až 40 samic jedním samcem.
Pracovníci odeberou semeno masturbací vepře,
následně zavedou skrz katetr, známý jako "Pork Stork" do prasnice.
Kanci mají stále potřebu prasnici před oplodněním vzrušit,
skutečné páření jim ale není dovoleno.
Když se potvrdí březost, prasnice je přemístěna do jednoho ze dvou typů ustájení
na celých 16 týdnů její březosti.
Klece pro březí prasnice, ve kterých stejně jako v porodních klecích,
mohou udělat jeden, dva kroky vpřed nebo vzad,
bez možnosti se otočit.
Mezitím, co od klecí většina vepřínů v Austrálii upouští,
klece pro březí prasnice jsou zcela legální, bez jakékoliv sankce za to, když v nich někdo
prasnice drží po delší dobu než je doporučený 5 denní limit.
Je to něco podobného, jako "zákaz" klecí v Evropské Unii,
který umožňuje držet v nich březí prasnice až 4 týdny.
Pokud mají možnost, tak se prasata vyprazdňují
daleko od místa, kde spí a jedí.
Extrémní omezení pohybu si vybírá svou daň na psychice.
Alternativa jsou skupinové kotce,
kde drží březí prasnice pohromadě v betonových ohradách.
Nedostatek místa a podnětů může vyvolat agresivní chování.
Ty, které se propadnou do odpadu skrz systém roštů
jsou ponechány vyhladovění nebo utopení se ve výkalech.
Týden před porodem jsou
přemístěny do porodních klecí,
kde zůstanou další 4-6 týdnů.
Bez možnosti pohybu svaly prasnic postupně zeslábnou natolik,
že mají problém se postavit nebo si lehnout…
Pracovníci je nutí vstát alespoň jednou denně, aby minimalizovali ztráty na svalovině.
Mnoho z nich má proleženiny z příliš tvrdé podložky…
nebo výhřezy a infekce z fyzické námahy
opakovaných porodů a nevhodných podmínek…
…což může vést k částečnému ochrnutí,
které nedovolí se dostat k jídlu a vodě před klecí…
…a může vést až k úmrtí.
Bude bezmocně pozorovat, jak její nemocná selátka umírají,
nebo jsou mrzačena a týrána pracovníky, dokud jí je navždy neseberou.
Tento cyklus podstoupí čtyřikrát během následujících dvou let
než bude nahrazena a poslána na jatka
nebo zabita a odhozena, jako odpad.
Termín “volný chov” jednoduše znamená, že se prasata narodila venku v malých boudách,
ale zbytek svých životů strávila v halách,
vystavena stejné tísni, zdravotním a psychickým problémům,
jako jakákoliv jiná prasata, chovaná po kolena ve vlastních výkalech.
S možností dožití se 10-12 let, většina prasat je zabita ve věku pouhých 5-6 měsíců,
naložena do transportu
a přepravována často velké vzdálenosti na jatka,
bez jídla, vody a ochranou před extrémně vysokými teplotami nebo zimou.
Na jatkách čekají v malých betonových nebo plechových ohradách,
často přes noc, stále bez jídla a s omezeným nebo žádným přístupem k vodě.
Ráno jsou násilně hromadně nahnána na porážecí linku,
často pomocí elektrického poháněče.
Nejčastěji používanou metodou omračování a zabíjení prasat v Austrálii,
používanou na všech hlavních jatkách a vychvalovanou, jako nejvíc “humánní” a účinnou metodou,
jsou plynové komory.
Systém rotujících klecí veze dolů najednou 2-3 prasata plně při vědomí,
do silně koncentrovaného oxidu uhličitého,
který jim zaživa spálí oči, nozdry, dutiny, hrdlo a plíce,
přičemž je dusí.
Nižší koncentrace plynu by způsobila méně bolesti a stresu,
ale trvalo by mnohem déle přivést prasata do bezvědomí,
což by se ekonomicky nevyplatilo.
Prasnice jsou posílány do komory po jedné.
Díky jejich velikosti je plyn méně účinný,
takže některé nejsou plně v bezvědomí,
proto jsou následně omráčeny elektrikou.
Po vytažení z komory
se prasatům podřežou hrdla a nechají se vykrvácet.
Omračování elektrikou se používá na menších jatkách
a má vyšší riziko selhání.
Špatné napětí, poloha nástroje nebo délka času aplikace,
nebo nedostatečná rychlost následného podříznutí,
může vést k tomu, že je prase pouze paralyzováno - nemůže se hýbat,
ale je stále schopné prožívat bolest
nebo nabýt vědomí při vykrvácení.
Mrkání a pravidelné dýchání jsou silným znamení vědomí.
Jedno po druhém, před zraky ostatních.
Omračovací pistole jsou další metoda používaná na menších jatkách.
Penetrační přístroj vystřelí projektil skrz lebku zvířete,
aby nevratně poškodil jeho mozek,
a zabránil tak nabytí vědomí,
zatím co jiné přístroje způsobí tupou ránu, jako kladivo.
Efektivní omráčení vyžaduje, aby pistole byla namířena ve správném úhlu
na správném místě hlavy,
což je často obtížné, když není hlava znehybněna.
Protože jsou většinou svědky zabití svých sourozenců,
nebo cítí krev na podlaze,
zdráhají se postoupit dál.
Omračovací pistole je ještě méně efektivní na velká prasata, jako jsou prasnice.
U nich se jako alternativa používá puška.
V tomto případě je trefit se ještě složitější.
Po tom co byla vykrvena, jsou prasata ponořena do horké vody
aby se změkčila jejich kůže a odstranily se štětiny.
Ta, která nebyla řádně omráčena a zabita, se zde utopí.
Odpad - kůže, kosti, kopyta, vnitřnosti a tuk
- je odvezen a přeměněn na sádlo
používané při výrobě potravin, mýdla, lubrikantů a biopaliv
a dalších produktů, jako je želatina.
Divoká prasata byla do Austrálie přivezena s První Flotilou,
nyní obývají 40 % země,
hlavně v Queenslandu a Novém Jižním Walesu.
Praktiky honů na prasata zahrnují vypuštění agresivně trénovaných psů lovci,
aby stopovali, pronásledovali a uhnali živá prasata,
aby je udrželi na místě
dokud je nedoženou lovci a nedodělají je nožem.
Přestože byla divoká prasata prohlášena za škodnou,
lovci běžně vypouštějí selata do národních parků,
aby je později mohli lovit.
NOSNICE
Využívány pro jídlo
Počet chovaných nosnic ČR: 4,7 milionu
Život nosnic začíná v líhni.
Oplodněná vejce jsou v umělé líhni po dobu 31 dní.
Kuřátka jsou rozdělena na páse podle pohlaví.
V největší líhni v Austrálii jsou geneticky modifikována
aby samečci měli jinou barvu než samičky, což umožňuje rychlejší třídění.
Díky neschopnosti snést vejce
a tomu, že jsou jiné plemeno, než kuřata chovaná na maso,
jsou samečci považováni za odpad,
stejně jako samičky, které vypadají slabé.
Jsou vytříděny od zdravých samiček na jiný pás,
který je první den jejich života doveze do velké drtičky, zvané macerátor.
Tato metoda je legální a podle ochránců zvířat (RSPCA) humánní.
Menší líhně mohou používat oxid uhličitý
nebo jednoduše udusí kuřata v plastových pytlích.
Ve všech komerčních chovech nosnic -
klecových, halových, na podestýlce, ekologických, certifikovaných -
se zabíjejí samčí kuřátka,
v Austrálii je to zhruba 12 milionů každý rok.
Zdravé samičky pokračují ke stroji na upalování zobáků.
Slepicím jsou zkracovány zobáky, aby si mezi sebou méně ublížily
v zajetí drůbežích farem.
Kuřátka jsou následně shromážďěna v přepravkách a převezena na drůbeží farmu,
kde budou zhruba 4 měsíce, dokud nezačnou snášet vejce.
Pár kohoutků je macerátoru ušetřeno
aby s vybranými slepicemi sloužili jako rodiče dalších kuřat,
snášely a oplodňovali vejce pro líheň.
Ostatní slepice jsou poslány do farem po celé zemi.
Kolem dvou třetin z 18 milionů nosnic je v Austrálii
drženo v klecích.
Každá hala může obsahovat až 100 tisíc slepic, se čtyřmi až dvaceti na jednu klec,
takže každá slepice má pro sebe místo menší než je papír A4.
Nemají možnost si protáhnout křídla nebo uspokojit své přirozené potřeby,
jako je popelení, hřadování nebo hrabání.
Díky desetiletím genetických modifikací a šlechtění,
snášejí vejce téměř každý den, ročně je to až 330 kusů,
pro srovnání: divoká slepice by jich snesla 10-15.
Jak stárnou, nevhodné podmínky a vyčerpání z neustálého snášení vajec
si vyberou daň na jejich zdraví, což je poznat podle ztráty opeření
a blednoucích hřebínků, které naznačují anémii.
Úhyn v klecích je běžný
a díky velikosti těchto zařízení může zůstat bez povšimnutí dlouhou dobu,
což nutí přeživší slepice žít na vrstvě rozkládajících se mrtvol.
Novější klece shromažďují výkaly na pásy pod klecemi,
zatímco starší systémy umožňují hromadění výkalů vespod.
Ptáci, kterým se povede utéci z klece, jsou zde odsouzeni k smrti.
V roce a půl života, po více než roce stráveném v kleci,
začne jejich produkce vajec klesat, dostatečně na to, aby byly považovány za "použité".
Jsou vyřazeny – vytáhnou je z klecí a nacpou do přepravek,
přičemž jim často zlámou kosti, díky neopatrnému zacházení.
Jak často se jim lámou kosti?
Každá, co chytnu, je polámaná.
Ano?
Ano, každá.
Přestaň fňukat nebo ti zlomím i druhou nohu.
Jsou udušeny plynem a následně zakopány nebo zpracovány,
nebo poslány na jatka a nahrazeny novými čtyřměsíčními slepičkami.
Až do roku 2016 neexistovala norma na to,
jaká vejce mohou být považována za neklecová.
Nyní jsou volné chovy omezeny na kapacitě
na 10 000 slepic na hektar – jedna na metr čtvereční –
stejně stráví většinu života nacpané dohromady ve velkých halách.
Slepice přirozeně tvoří a žijí v sociální hierarchii zvané "klovací pořádek",
se schopností rozeznat přibližně 100 dalších slepic.
V halách nebo výbězích s tisíci dalšími ptáky,
nemají schopnost udržet hierarchii hejna a výsledkem je chaos.
Slabí jedinci jsou uklováni bez možnosti úniku.
Nemoci se šíří rychle.
Při vypuknutí ptačí chřipky v roce 2013 ve volném chovu slepic v Novém Jižním Walesu,
kdy nákaza zřejmě pocházela od divokých kachen,
muselo být vybito více než 400 000 slepic.
Mnoho větších farem s volnými chovy mají na stejném pozemku i chov klecový,
vejce z obou chovů pak končí ve stejné balící hale.
Analýza Egg Corporation z roku 2009 zjistila,
že jedno ze šesti vajec prodávaných, jako z volného chovu, bylo snešeno slepicí v kleci nebo hale.
Stejně jako v klecových chovech
i slepice z volného chovu jsou posílány na jatka ve věku kolem 18. měsíce,
krátká doba ve srovnání s 10 lety jejich přirozené délky života.
Na jatkách jsou slepice pověšeny na linku za nohy hlavou dolů.
Pro omráčení jsou ponořeny do lázně s vodou pod elektrickým proudem,
před tím, než jim automatická čepel podřízne hrdlo,
ale pokud zvednou svoji hlavu, mohou se omračovací lázni vyhnout,
čelit čepeli v plném vědomí
a zemřít až ve vařící vodě v následujícím procesu.
Zabité nosnice většinou končí v drůbežích produktech nižší jakosti,
v různých směsích nebo jako drůbeží krmivo pro domácí mazlíčky
nebo dokonce jako krmivo pro další hospodářská zvířata.
BROJLER (masné kuře)
Využíván pro jídlo
Ročně poraženo ČR: 140 milionů
Kuřata chovaná na maso, známá jako brojleři,
jsou větší plemeno, než nosnice,
navrženo zásahy člověka vyrůst do masivních velikostí.
Jejich krátký život začíná v líhni brojlerů.
Ačkoliv masný průmysl využívá obě pohlaví,
tyto líhně také používají macerátory…
nebo plynové komory,
na slabé nebo deformované ptáky, u kterých se nepředpokládá, že dorostou jateční váhy.
Přeživší, den stará kuřátka, jsou odvezena do výkrmen.
V roce 2016 bylo v Austrálii 530 chovů brojlerů,
ve kterých se chová populace čítající kolem 90 milionů ptáků.
V každé hale 40-60 tisíc.
3. DEN
Během prvního týdne života je běžná úmrtnost 4-6 %,
což se rovná 1600 - 3600 mrtvých kuřat na jednu halu, zhruba 200-500 denně.
Většina z nich je pracovníky nalezena již mrtvá,
ostatní, co vypadají slabí nebo zranění budou zabiti nebo vyhozeni zaživa.
Zabil jsem jich tam 465.
Dělá to skoro 1000 ptáků, co jsem zabil ve třech halách.
Nezabíjím jen ty nemocné,
ale i ty, co běhají,
vím, že to není správně.
Vadí, že pořád pípaj?
Někdy je neutratí správně.
Dělám to tak, že ho chytnu takhle zezadu za krk...
Teď jsi to udělal dobře, protože už není slyšet pípání.
Zlomil jsem mu vaz.
Jo. Nemůžou pípat.
1. TÝDEN
2. TÝDEN
3. TÝDEN
Jak rostou, rychle vyplní všechen prostor v hale
a živoří na hromadě svých vlastních výkalů.
Úmrtnost klesá, ale úmrtí je stále běžný jev.
Nedaleko od hal jsou shromažďovány a kompostovánay ostatky.
4. TÝDEN
5. - 7. TÝDEN
Díky šlechtění, nedostatku pohybu v přeplněných halách,
umělému osvětlení a vysokým dávkám antibiotik, které zvyšují absorpci krmiva,
vznikl moderní druh brojlera,
který dosahuje 3 kg jateční váhy za pouhých 35 dní,
dramatický nárůst ve srovnání s přirozeným růstem 2 kg za 96 dní.
Jejich těla mají velké potíže unést tak extrémní fyzický tlak,
který běžně zapříčiňuje kosterní, srdeční a metabolické poruchy.
U 90 % z těch, co se dostanou na jatka, je viditelná chůze s obtížemi.
Haly nejsou čištěny po celý pěti až sedmi týdenní cyklus,
což způsobuje vysokou koncentraci amoniaku, který může dráždit a popálit jejich kůži
a poškodit dýchací cesty.
Kuřata prodávaná pod certifikátem RSPCA
mají jedno bidýlko napříč halou,
ale ostatní podmínky zůstávají identické.
Cesta na jatky začíná v přítmí, uprostřed noci,
kdy jsou ptáci nejklidnější a nevidí, co se děje.
Většinou jsou pracovníky chyceni za nohy
a nacpáni do plastových přepravek,
přepravky poté naloženy na náklaďáky a přepraveny na jatky.
Stejně jako nosnice jsou zavěšeni za nohy na automatické lince…
poté ponořeni do elektrické omračovací lázně,
ptáci, kteří zvednou hlavu, pokračují dále plně při vědomí
než jim automatická čepel podřízne hrdlo.
Pracovník s nožem dodělává ty, které mine automatická čepel.
KROCANI
Využíváni pro jídlo
Ročně poraženo
Krocani chovaní na maso, byli speciálně vyšlechtěni
narůst do takových rozměrů, že se nemůžou přirozeně pářit,
takže krůtí průmysl je závislý na umělém oplodnění,
jak můžete vidět zde, ve volném chovu na farmě ve Viktorii,
je to běžná praxe
v těch málo krocaních líhních, které jsou v Austrálii.
Velmi zvídaví ptáci jsou chováni téměř stejně, jako brojleři,
s 10-14 tisíci ptáky v jedné hale, připadá na metr čtvereční 6 krocanů.
Genetické modifikace a umělé osvětlení maximalizuje výkrm,
vedoucí k nárůstu dvojnásobné hmoty v porovnání s jejich divokými protějšky.
Rychle dosáhnou váhy, kterou jejich nohy neunesou.
Živoří ve svých vlastních výkalech, do zranění se rychle dostane infekce.
Četnost úmrtí s věkem stoupá
na průměrnou hodnotu 3-5 % pro samice
v období blížícího se konce jejich 12 týdenního života v hale,
a 10-12 % pro samce na konci jejich 16 týdenního života.
Mrtví ptáci jsou shromaždováni a odhozeni, jako odpadky.
Zbytek je odvezen na jatky,
kde jsou mláceni, kopáni a biti,
mezitím co je zavěsí vzhůru nohama na porážecí linku.
Menší jatky mohou používat individuální porážecí odkrvovače.
Každý rok je v Autrálii poraženo 4 až 5 milionů krocanů,
z čehož je většina prodána a konzumována kolem Vánoc.
Po zbytek roku a klidně i na roky napřed, je jejich maso zamraženo.
KACHNY
Využívány na jídlo, zábavu a oblečení
Ročně poraženo
Stejně, jako u brojlerů, se macerátory stále používají i v kachních líhních,
na slabá a deformovaná kachňata, u kterých se předpokládá, že nepřežijí výkrm.
Kachní průmysl sdílí mnoho podobností s chovy brojlerů a krocanů.
Přepravena z líhně v prvním dni svého života,
chována ve zrychleném růstu za pouhých 7 týdnů,
chována s tisíci dalšími,
v zřídka kdy čištěných halách, kde jsou onemocnění a úmrtí běžná.
Kachny jsou vodní živočichové, takže mají přirozeně slabé nohy a klouby,
protože normálně nepotřebují držet váhu svých těl po tak dlouhou dobu.
Pokud je k dispozici vodní plocha, kachny budou plout dlouho na hladině,
aby ulevily svalům a kloubům od zátěže.
Pokud však voda není k dispozici,
jako je tomu na většině australských farem včetně těch označených, jako volný chov,
musí kachny držet celou váhu svých těl déle než 7 týdnů
– často mnohem déle, když se kachny nechávají na množení –
což vede ke kulhání, vykloubení a zlomeninám.
Šlechtění, zaměřené na rychlost růstu a finální velikost kachen,
dohromady s nedostatečnou tvorbou kostí
jejich mladého kosterního systému,
vytváří ještě mnohem více tlaku na jejich už tak slabé nohy a klouby.
Bez vody, kde by si mohly alespoň namočit hlavu,
nejsou schopny kachny udržet své oči, nozdry a peří čisté,
čímž se zvyšuje riziko nemoci nebo oslepnutí.
Živoří ve svých vlastních výkalech s vysokou koncentrací amoniaku,
který způsobuje bolestivé popáleniny na jejich nohách a zhoršuje rány a zranění.
Tyto špatné životní podmínky a přeplněné haly
běžně vedou k neurologickým poruchám, nekoordinované pohyby, blokace krku a hlavy,
následované paralýzou, křečemi, bezvědomím a smrtí.
Když pracovníci najdou nemocnou nebo zraněnou kachnu,
zabijí ji zlomením krku.
Po 49 dnech jsou nacpány do přepravek,
naloženy na náklaďáky a poslány na jatky.
Mnoho z nich nepřežije cestu.
Stejně, jako kuřata a krocani,
jsou kachny pověšeny za nohy na porážecí linku.
Typická omračovací lázeň, zas a znova, není vždy účinná,
mnoho ptáků je při vědomí, když jim je podřezáváno hrdlo
a nakonec umírají na vykrvácení, topící se ve vroucí lázni.
V roce 2018 zakázaly tři australské státy
rekreační lov divokých kachen na základě krutosti,
ale ve Viktorii, Jižní Austrálii a Tasmánii
tato praxe zůstává legální během otevřené sezóny každý rok.
Populace vodních ptáků ve Victorii postupně klesá,
v roce 2017 dosáhla nejnižšího čísla za 34 let,
přesto lov pokračuje pod zdůvodněním možností podnikání
ve venkovských komunitách obklopujících mokřady,
a pro obecný požitek a pocit uspokojení lovců.
Odhady počítačové simulace a pozorování záchranářů na mokřadech
naznačují, že lovci za sebou zanechali stejný počet postřelených,
jako těch, které chytili a zabili, v součtu jsou tisíce kachen
ponechány trpět a zemřít na neošetřená zranění.
Navíc těla mnoha legálně chráněných druhů,
jako je vzácný a ohrožený Kachnovec Vlnkovaný,
byly nalezeny v mokřadech během lovecké sezóny,
protože střelci buď neidentifikovali druh před výstřelem
nebo na to nebrali ohled.
Kolem 80 % světového peří,
použitého na bundy, spacáky, deky a polštáře, pochází z Číny,
kde se běžně z kachen a hus dere peří zaživa.
Vytrhávání peří z kůže je velmi bolestivé,
zanechává po sobě otevřené rány,
proces podstupují opakovaně, než je pošlou na jatky.
I u dodavatelů s certifikací Responsible Down Standard,
bylo prokázáno draní peří zaživa.
Bohužel není možné si být jistý, zda konkrétní péřový produkt
v Austrálii nebo jinde, nepochází z těchto farem.
SKOT
Využíván na jídlo, zábavu, oblečení a léčiva
Poraženo za rok ČR: 227 000
Stejně, jako lidé, mají krávy silný mateřský cit,
který tvoří silné pouto s jejich potomkem
a musí porodit mládě, aby se jim začalo tvořit mléko.
Na mléčných farmách jsou násilně oplodňovány
každý rok, aby měly stále dost mléka,
většinou uměle, než přirozeným pářením,
což znamená, že pracovník strčí ruku do análního otvoru krávy,
aby si podržel děložní čípek, zatím co do něj zavádí oplodňovací dávku.
Jejich telata jsou odebrána pouhé hodiny po narození
takže mléko určené pro ně, může být určeno k lidské spotřebě.
Během dnů po oddělení,
se matky dnem a nocí, shání po svých telátkách.
Je známo, že truchlí celé dny až týdny.
Samčí telátka, zvaná "bobby calves"
jsou pro mléčný průmysl nepotřebná,
protože nejsou schopná produkovat mléko.
Jsou držena izolovaně po dobu 5 dnů, než je naloží na náklaďák,
který je odveze na jatky.
Posledních 30 hodin svého života, mohou být držena bez jídla.
Vyhladovělá, zmatená a zoufale hledající kontakt,
pláčou po svých maminkách v ohradách jatek,
kde budou následujícího rána zabita.
Ta, která se vyhnou omračovadlu nebo jsou nesprávně omráčena
jsou zabita při vědomí.
Okolo 700 tisíc samčích telátek je poraženo
každý rok jen v Austrálii. (v ČR je to kolem 80 000).
Pár býčků je chováno déle, po dobu 20 týdnů,
aby byli poraženi na telecí.
Samičí telátka jsou také držena odděleně,
krmena mléčnou náhražkou,
aby se nakonec také zapojila do cyklu umělého oplodňování.
2-3x denně jsou krávy nahnány do dojírny
a napojeny na průmyslové dojící zařízení.
V přirozeném prostředí se mohou dožít až 20 let.
Na mléčných farmách vydrží jen 4 až 8 let,
některé – známé, jako "odpadlice" – podlehnou tlaku
opakovaných oplodnění a produkování desetinásobku mléka
než by přirozeně vyprodukovaly,
zbytek je poslán na jatka, když jejich tvorba mléka začne slábnout
nebo jsou příliš zraněné, aby pokračovaly.
V masném průmyslu je také preferována umělá inseminace před přirozeným pářením.
Telata chovaná na maso, jsou podrobena řadě bolestivých chirurgických zákroků
bez anestezie, jako například odřezání nebo upálení rohů…
ušní známky…
kastrace, buďto čepelí
nebo strangulačními kroužky,
kdy se kolem varlat namotá elastická páska,
bránící průtoku krve, dokud varlata neodumřou a neodpadnou.
…a značkování vypalováním.
Ti, kteří jsou nemocní, obvykle postrádají veterinární péči a jejich stav se rychle zhoršuje.
O 4 DNY POZDĚJI
Dostávají léčiva, jako jsou antibiotika, růstové hormony, vitamíny a doplňky stravy,
včetně progesteronu na udržení březosti, injekčně…
nebo vaginálně…
nebo orálně.
Tyto a další běžné praktiky, jako zjišťování březosti,
znamenají nahnat skot skrze systém ohrad
do fixačního boxu, kde jim je dopřána individuální pozornost.
KROUCENÍ OCASEM
ELEKTRICKÝ POHÁNĚČ
Kolem 40 % celkové nabídky australského hovězího
a 80 % hovězího prodávaného v místních supermarketech,
pochází ze skotu, který strávil posledních 10-15 % svého života
v nehostinných výkrmnách,
kde jsou vykrmováni jádrem, před porážkou v 18 měsících věku.
Jsou nahnáni do omračovacího boxu, odkud se zoufale snaží uniknout.
Nejběžnější metoda omráčení skotu je použití jatečního přístroje s trnem,
menší pistole často na tak velké zvíře nefungují,
způsobují pouze bolest a částečné ochrnutí, ale ne omráčení.
Puška je méně častou alternativou.
Mnoho z nich jsou svědky toho, jak jsou před nimi ostatní omračováni,
zabíjeni, a někdy i porcováni,
ve většině případů jsou nucena poslouchat, co je čeká z vedlejší místnosti.
Z krav, které jsou poraženy březí, krev jejich nenarozených telat,
známá jako sérum z nenarozených telat,
má obrovskou hodnotu pro farmaceutický průmysl,
dosahující okolo 600 dolarů za litr.
Kůže krav a telat jsou posílány do koželužny, kde jsou zpracovány na kůži,
z čehož se většina vyváží do zámoří.
Existuje mylná představa,
že kůže je vedlejší produkt masného průmyslu, což šetří životní prostředí.
Daleko přesnější termín je ko-produkt,
někdy vyšší hodnoty než maso,
takže zabíjíme další a další zvířata
pro jejich kůži, ne pro maso.
Laciná kůže používaná na boty, kabelky a doplňky
je také do Austrálie, USA a Evropy dovážena
z rozvojových zemí, jako je Indie a Bangladéš.
Pro Hinduisty jsou krávy svaté,
jejich porážka je v Indii zakázána ve 24 ze 29 států.
Aby mohly být legálně poraženy pro kůži,
musí být nejprve přepraveny stovky nebo tisíce kilometrů
do jednoho z pěti států nebo až za hranice, do Bangladéše.
Záleží na trase a počtu zvířat
– někdy v tisících kusech – můžete takový transport vidět pěšky.
Mezi přípravy na cestu patří často přibití kování hřebíkem přímo do nohou
a provazy pevně protažené skrze jejich nozdry.
Vyčerpaná, hladovějící a žíznivá, mnoho z nich zkolabuje po cestě,
nucena stát, díky tahání za nos nebo lámání ocasů…
bita holemi nebo potírána chilli papričkami v oblasti očí.
Po zbytek cesty jsou natěsnaná a hnaná z náklaďáku do náklaďáku,
díky rohům se poraní jeden o druhého a často dojde ke zlomeninám kostí.
Ti, kteří se dožijí jatek, jsou poraženi jeden před druhým,
bez předchozího omráčení,
někteří dokonce staženi z kůže zaživa.
Kůže se máčí v toxických chemikáliích,
o kterých se ví, že způsobují rakovinu nebo kožní nemoci,
často tam pracují děti.
Základní myšlenka rodea
je fyzická kontrola a dominance nad slabší a více bezbrannou bytostí.
Telata, volci a býci jsou často fyzicky drážděni
pro pobavení diváků
na jednom z 240 rodeí, pořádaných každoročně napříč Austrálií.
Normálně celkem klidná zvířata podstupují kroucení ocasem,
elektrické pohánění
a další násilí v zákulisí,
stejně jako použití kovových ostruh a popruhů utažených kolem břicha,
aby působili vzpurně a divoce.
S vysokou mírou rizika za cenu většího pobavení
jsou zranění nevyhnutelná.
Chytání telat a volků do lasa, znamená škrecení vyděšených zvířat
snažících se uprchnout, snaha o zastavení a přitažení
běžně končí podlitinami, zlámanými končetinami, rohy nebo i páteří,
potrhanými vazy, vnitřním krvácením a poškozením podkožního vaziva.
OVCE
Využívány na jídlo a oblečení
Ročně poraženo
‘Zimní odchov’ je oplodňování ovcí tak,
aby rodily v zimních měsících,
aby jehňata mohla být odstavena na jaře, kdy jsou pastviny nejplodnější.
Zatím, co díky tomu ovce rychleji rostou,
výsledkem je 10-15 milionů novorozených jehňat – zhruba čtyři každou hodinu –
umírající do 48 hodin, díky vystavení extrémně nízkým teplotám.
Pro farmáře je to výhodnější, než vyšší výdaje za krmivo
při vrzích jehňat v teplém počasí.
Plemeno Merino, produkující kolem 80 % vlny v Austrálii,
bylo cíleně šlechtěno, aby mělo zvrásněnou kůži,
čehož výsledkem je nezměrné množství vlny,
ale také menší odolnost proti napadení parazity.
Ve snaze zmírnit znečištění vlny a tím i riziko napadení parazity,
jsou ovcím, které se dožily léta zkracovány nebo úplně odříznuty ocasy,
často se souběžně provádí takzvaný "mulesing",
což je odřezávání kůže kolem zadku
a kořene ocasu kovovými nůžkami.
Pokud jsou ovce mladší než 6 měsíců,
je legální to provádět bez anestezie.
Střihači ovcí jsou placeni za počet ovcí, ne za hodinu,
takže upřednostňují rychlost nad pečlivostí,
žádné oficiální vzdělání v oboru se od nich nevyžaduje.
Po pár letech, když nejsou schopny dále produkovat vlnu
aby byly považovány za výnosné, jsou ovce poslány na jatka a prodány jako skopové,
zatímco ovce chované na maso jsou poráženy mezi 4 a 12 měsíci věku,
s přirozenou délkou života 12-14 let.
19 ze 32 milionů ovcí poražených každý rok v Austrálii,
projde skrz aukce,
zprostředkovateli mezi farmami, jatkami nebo soukromými kupci,
kde se draží zvířata, jako skot, telata,
koně, drůbež a prasata.
Přehřátí, dehydratace, vyčerpání nebo špatný stav,
jsou běžné příčiny úmrtí na aukcích.
Většina ovcí je vykoupena jatkami kvůli masu.
Žádné zvíře na jatkách nejde ochotně na smrt.
Opět běžně nefungující elektrické omráčení,
způsobuje pouze bolest a ještě více děsí zvířata
v jejich posledních chvílích.
Jateční pistole si nevede lépe.
Koukej poslouchat!
Sakra, nehejbej se!
Sednout, lehnout, vyklopit, jou jou
Hodnej, teď ti uříznu hlavu, jou
Ten hezky poslouchá...
Bez ohledu na to, jak efektivní omráčení vypadá,
je nemožné s jistotou vědět, zda je zvíře
omráčeno kompletně do bezvědomí a nemůže tak prožívat bolest,
nebo je jen paralyzováno, neschopné se hýbat, ale stále vše cítí.
Vyděšením a zoufalstvím se některým podaří krátce uniknout,
přímo do těl těch před nimi,
poté jsou donuceni se vrátit zpátky s vědomím, že jsou další na řade.
KOZY
Využívány na jídlo a oblečení
Poraženo ročně
Kozy jsou chovány pro mléko velmi podobným způsobem, jako krávy,
opakovaně oplodňovány, aby se zajistila nepřetržitá tvorba mléka.
Tento "specializovaný průmysl" v Austrálii s jen cca 65 farmami,
propaguje kozí mléko, jako snadno stravitelnější alternativu
vhodnou pro lidi s alergií na kravské mléko.
Celosvětově konzumují lidé kozí mléko více, než mléka jiných zvířat.
Samčí kůzlata nemohou produkovat mléko,
a tak jsou považována za odpad, zabita krátce po narození,
zatím co samičí kůzlata jsou chována, aby se sama stala producentkami mléka,
některé farmy prodávají kozy i na maso.
Matky jsou dojeny dvakrát denně,
po dobu až deseti let, než je pošlou na jatka,
na vrcholu své produkce vytvoří za den až 4 litry mléka k přímému prodeji
nebo na výrobu sýra, másla zmrzliny, jogurtu či mýdla.
Austrálie je největší vývozce kozího masa na světě,
většina z toho putuje do USA.
Jen 10 % pochází z koz chovaných na maso, zbytek je z divokých koz,
plemena, vyvinutého z uprchlých koz domácích,
přivezených do Austrálie evropskými osadníky.
Tyto volně žijící kozy jsou odchytávány a přepravovány
do výkrmen, známých jako kozince, kde jsou vykrmeny před porážkou.
Není ojedinělé poslat na jatky březí samice,
takže nevyhnutelně některé porodí v přepravníku nebo na jatkách,
krátce předtím, než jsou nahnány na porážku,
jejich děti jsou zanechány zemřít vyhladověním,
volající své mrtvé mámy.
RYBY
Využívány na jídlo a výzkum
Ročně poraženo celosvětově 167 200 000 tun
MOŘSKÉ KLECE Využívané na: lososy, pstruhy, humry, kajmanky, tuňáky, makrely, okouny a mušle
Losos je nejoblíbenější ryba konzumovaná v Austrálii,
s téměř 40 tisíci tunami snědenými každý rok.
Chovají se na moři v podvodních klecích,
primárně v zálivech na jižním a západním pobřeží Tasmánie,
kvůli chladnějším vodám.
Každá klec pojme až 60 tisíc ryb,
přepravených z pozemní líhně ve věku mezi 12 a 18 měsíci.
Jak rostou, místo v klecích ubývá
až jsou na sobě těsně namačkány.
Studie chovů lososů v Austrálii, Norsku, Chile, Skotsku a Kanadě, z roku 2017
objevila, že zhruba polovina ryb na těchto farmách je hluchá,
což je výsledek zrychleného růstu, který deformuje jejich sluchové orgány.
Světové dědictví, přístav Macquarie na západním pobřeží Tasmánie
je domovem největší koncentrace rybích farem v zemi,
se třemi klíčovými hráči na trhu s lososy – Tassal, Huon a Petuna –
každý z nich vlastní několik farem, o rozloze až dvou tuctů klecí.
V období jednoho roku do září 2016 skončilo v přístavu více než 21 000 tun
nepoužitých rybích potravin a neuvedené množství exkrementů.
Tak vysoká míra znečištění vede k nebezpečné nízkému obsahu kyslíku
ve vodě a vyššímu riziku onemocnění,
která na farmách přispívají k vysokým počtům úmrtí.
Mnoho incidentů masových úhynů v období mezi 2015 a 2018
byly přičítány kombinaci nízké hladiny kyslíku,
lidské chyby a nemoci.
Největší ze tří společnosí, Tassal,
se může pochlubit mírou přežití ve všech svých farmách, ve výši 83 %.
Po 15-18 měsících v těchto oceánských klecích, kdy každý váží přibližně 7 kg,
jsou lososi nasáti skrz trubici
do sběrného plavidla, kde jsou okamžitě zabiti
nebo přepravováni živí v nádržích do pobřežních zpracovatelských zařízení.
Okoun se chová ve všech státech Austrálie, kromě Tasmánie.
V chladnějších státech na jihu,
jich jsou chovány tisíce pohromadě v malých vnitřních nádržích.
Zatímco v severních státech
jsou chováni, jak v moři, v klecích, jako lososi
tak ve venkovních systémech jezer, používaných také pro pstruhy.
Humánní metoda sběru a usmrcování chovaných ryb
je nasát je do ledově chladné vody a zmrazit je k smrti.
K humánní metodě to má daleko, je to pomalé umírání,
které může trvat i půl hodiny.
Ryby zabité pro sashimi, japonskou delikatesu oslavující čerstvost,
jsou bodnuty do hlavy dříve, než je jim přerušena velká krční žíla
a pak jsou vráceny zpět do ledové hmoty k vykrvácení.
Obchody a restaurace vystavují živé ryby
se záměrem dosáhnout maximální čerstvosti
aby si mohl zákazník vybrat konkrétní rybu, kterou chce zabít.
Tři čtvrtiny mořských plodů konzumovaných v Austrálii je dovezeno z jiných zemí,
z čehož jsou nejvýznamněji zastoupeny krevety, losos a tuňák.
Komerční rybářské trawlery za sebou táhnou vodou velké sítě,
bezděčně chytajíc všechno, co jim stojí v cestě.
Okolo 85 % světových zásob ryb
je v současnosti využíváno na svou maximální kapacitu nebo nadměrně.
Při současné rychlosti
se předpokládá, že oceány budou do roku 2048 bez ryb.
KRÁLÍCI
Využíváni na jídlo, oblečení, experimenty a jako domácí mazlíčci
Australské chovy králíků bojují s potížemi.
Vysoce nakažlivé nemoci, zavedené k redukci divokých králíků,
přenášené hmyzem, mohou rychle vyhubit celé farmy,
zatímco ostatní bojují
s nižšími cenami divokých králíků, chycených do pastí, ulovených lovci.
Králíci chovaní na maso stráví celý život
v klecích nad zemí,
bez možnosti projevit přirozené chování, panáčkovat, skákat nebo se ukrýt.
Nános výkalů na podlaze pod nimi,
vytváří vysokou hladinu amoniaku.
Samičky chované na množení mohou být drženy v těchto podmínkách
až 56 týdnů, zatímco na svět přivedou 7 vrhů.
Většina králíků, dožívajících se 8-12 let, je zabita ve věku 12 týdnů.
3 až 4 tisíce králíků se používá ve vědeckém výzkumu a testování
v Austrálii každý rok,
mnoho z nich pochází z tohoto zařízení ve Viktorii.
Většina kožešinových produktů prodaných v Austrálii, je dovezena ze zámoří
většina z nich pochází z králíků.
V roce 2015 zastavila oděvní firma Akubra svou lokální výrobu
a začala dovážet králičí přízi z Evropy.
Austrálie také dováží přízi z Číny, největšího vývozce kožešin.
Z deseti kožešinových farem, které navštívil utajený investigativní pracovník,
se na polovině z nich odhalilo vytrhávání chlupů králíkům zaživa,
proces, který se opakuje každé 3 měsíce,
mezitím králíci tráví čas zavření v kleci.
Díky vytrhávání jsou chlupy delší a více výnosné,
ve srovnání se stříháním nebo holením.
Jak králíci stárnou, roste jim méně chlupů,
nakonec jsou pověšeni a staženi s kůže,
někdy při plném vědomí.
12 králíků je zabito, pro výrobu pouze jednoho plstěného Akubra klobouku.
Celosvětově je každoročně pro kožešinu zabita více než miliarda králíků.
NORCI
Využíváni na oblečení a kosmetiku
Norci jsou běžným zdrojem materiálu pro oblečení,
doplňky a dokonce i umělé řasy.
Vzhledem k tomu, že v Austrálii nejsou chovy norků,
jejich kožešina se dováží ze zámoří.
V přírodě by jednotlivě obývali
až 2500 akrů mokřadů.
Navzdory generacím chovaným pro kožešinu,
tato přirozeně zvídavá a samotářská zvířata
chovaná v zajetí velmi trpí,
stísněná v malých drátěných klecích, kde trvalá nuda a stres
vede ke stereotypnímu chování a sebepoškozování.
Norci používaní na množení jsou drženi v těchto klecích 4-5 let,
přivádějí na svět jeden vrh ročně, se 3-4 přeživšími mláďaty,
která jsou zabita a stažena z kůže ve stáří 6 měsíců.
Plynové komory nebo uzavíratelné boxy naplněné výfuky z motoru,
jsou běžným způsobem, jak se zabíjejí norci,
ale nejsou vždy smrtící, což vede k tomu, že se někteří probouzí při stahování z kůže.
Jasně, hýbe se, kope kolem sebe...
Marně se ukrývá pod mrtvolami ostatních...
Další běžně využívané metody jsou elektrický proud do análního otvoru
nebo jednoduše zlomit vaz.
Ještě dýchá...
LIŠKY
Využívané pro oblečení a zábavu
Po norcích jsou druhým nejčastěji využívaným zvířetem na kožešinu lišky,
čelící mnoha stejným problémům.
Čínští farmáři tvrdí, že jejich marže jsou tak nízké,
že si nemohou dovolit zabíjet lišky jinak,
než tou nejbrutálnější metodou,
kdy je mnoho lišek staženo zaživa, aby se ušetřil čas a námaha.
Britové lišky představili australským osadníkům během tradičního sportovního honu
a později pomáhaly kontrolovat šíření zavlečených králíků,
lišky jsou nyní klasifikovány jako škodná v celé zemi,
s populací čítající více jak 7 milionů jedinců.
Lovení a střílení lišek na soukromém pozemku
je legální ve všech státech.
Nejčastějším způsobem regulace lišek,
je použití jedu 1080,
který často náhodně požijí volně žijící nebo domácí zvířata, jako jsou psi.
Jed 1080 je bezbarvý, bez zápachu a chuti,
způsobuje pomalou smrt v agónii všem svým obětem.
PSI
Využíváni, jako domácí mazláčci, pro zábavu, výzkum a oblečení
Zatímco Austrálie, EU a USA
zakázaly dovoz psích a kočičích kožešin,
vyšetřování ukazuje, že čínská psí a kočičí kožešina
je často označena, jako liška, králík nebo norek.
Kolem 2 milionů psů a koček
je každý rok v Číně chováno, odcizeno nebo sebráno z ulice.
Nacpaní v klecích,
na cestách celé dny bez jídla nebo vody,
aby je pověsili, vykrvili, umlátili nebo uškrtili,
nebo dokonce stáhli zaživa.
V Austrálii se prodá každý rok kolem 450 tisíc štěňátek.
Z čehož kolem 85 % pochází od neregistrovaných chovatelů,
s minimální kontrolou chovu,
dokonce i registrovaní chovatelé mohou mít množírny,
chrlící štěňata s papíry i bez,
na prodej ve zverimexech nebo on-line.
V těchto zařízeních je naprosto legální
držet fenku v holém betonovém kotci
v boudě po 23 hodin denně, udržovanou nepřetržitě březí.
Láska a pozornost jim je odepřena,
zachází s nimi, jako se stroji na štěňata.
Tato štěňata, prodávaná za tisíce dolarů,
často trpí nemocemi nebo poruchami chování,
které jsou výsledkem podmínek, v kterých vyrůstala v množírně
a generací cíleného šlechtění.
Zdravíčko, jak se vede?
Dobře, díky. Dostanete více těch zlatých retrívrů?
Ah, ano, zlatí retrívři, pokud se nemýlím, tak přijedou v sobotu.
Tuhle sobotu? Dobře.
A... odkud pocházejí?
Máme vlastního chovatele.
Jsou množírna?
Samozřejmě, že ne.
Oh, ti jsou tak nádherní!
A je to dobrý chovatel?
Ano, zajisté, jsou registrovaní.
Takže to není tak, jako slýchávám o množírnách...
Není to množírna?
Samozřejmě, že ne. Štěňata z množíren jsou nemocná.
Mezitím odhady uvádí, že na 200-250 tisíc opuštěných nebo zatoulaných psů a koček
je utraceno každý rok v útulcích a odchytech napříč zemí,
naprostá většina v dobrém zdravotním stavu, ale nechtěná.
Navzdory četným a medializovaným skandálům v posledních letech,
jsou chrtí dostihy stále velkým a mocným
hazardním a zábavním průmyslem v Austrálii i různě po světě.
Rapidní zrychlení a vysoká rychlost,
ve které tito velcí psi pronásledují návnadu na okruhu,
končí nevyhnutelně kolizemi, pády a zraněními,
najčastější jsou potrhané svaly, zpřetrhané vazy a zlomeniny končetin.
Každý týden se na australských tratích zraní na 200 psů
s odhadovanými 6 až 10 chrty, kteří zemřou přímo na dráze
nebo jsou uspáni následně.
Chrti se přirozeně dožívají 12-14 let.
Závodní chrti začínají svou "kariéru" kolem 18. měsíce
a končí před 5. narozeninami.
V Jižním Walesu jejich kariéra
průměrně trvá jen 363 dnů.
Ročně je v Austrálii usmrceno mezi 13 a 17 tisíci mladými chrty.
Ze všech 97 tisíc chrtů chovaných v Novém Jiřním Walesu
za posledních 12 let (do roku 2016)
bylo více než 50-70 % zabito, protože byli považováni za příliš pomalé
nebo nevhodné pro závodění.
Existuje stále více důkazů,
které ukazují, že jsou chrti často zabíjeni nehumánně,
cvičitelé preferují levnější možnost zastřelení nebo ubití,
místo aby zaplatili za eutanazii u veterináře.
Jejich těla pak mohou být zakopána na soukromých pozemcích
nebo rozptýlena po buši.
Ačkoliv je užití živých zvířat, jako návnady pro trénování chrtů
ilegální, bylo odhaleno, jako velmi rozšířená praktika,
což potvrdila v roce 2015 anketa v Novém Jižním Walesu,
kde vyšlo, že 85-90 % cvičitelů
tuto metodu praktikuje.
Nesčetné množství vyděšených selat, králíků, vačic, kuřat a koťat
bylo roztrháno na kusy, ve jménu výcviku běhu,
jinak velmi jemných a raději polehávajících zvířat, po oválu.
KONĚ Využíváni pro zábavu, výzkum léčiva a jídlo
Kostra koně se vyvíjí cca 5 let,
ale běžně jejich závodní kariéra začíná, když jim jsou jen 2 roky,
kvůli stále zvyšujícím se odměnám
a rychlejší návratnosti investice.
Drasticky se tak zvyšuje riziko zranění,
kdy až 80 % koní trpí bolestmi holení
nebo onemocněním žil.
Vyšetření po závodech odhalila běžně se vyskytující
krev v dýchacích trubicích a na plicích koní,
spolu s rostoucí frekvencí a závažností žaludečních vředů,
díky výcviku a závodění.
Na trati jsou bolestivě biti, aby zrychlili.
Pravidla omezují bičování v počátcích závodu,
ale na posledních 100 metrech, kdy jsou koně unavení
a méně schopni se ohnat, neexistuje žádné omezení
a často jsou bez přestávky biti až do cíle.
Závody se skoky jsou statisticky 19x nebezpečnější než plochá dráha
díky pravidelnému výskytu nebezpečných pádů.
Zhruba polovina koní, která běhá dostihy se skoky
v Austrálii každoročně zmizí,
tiše ukončí kariéru za nejasných okolností,
slehne se po nich zem.
Jiní jsou zabiti na dráze,
což před ostatními skryje zelená plachta.
Každý rok je v zemi nově registrováno 11-12 tisíc závodních koní
a zhruba stejný počet závody opouští,
většinou kvůli slabému výkonu, nevhodné povaze nebo zranění.
Mnoho z nich končí tam,
kde jsou zpracováni na psí konzervy, třeba pro dostihové chrty.
Ostatní skončí na jedněch ze dvou certifikovaných koňských jatek,
která vyvážejí koňské maso pro lidskou spotřebu.
Koně se také používají na rodeo.
VELBLOUDI Využíváni pro zábavu, oblečení, výzkum, léčiva a jídlo
Velbloudi byli do Austrálie dovezeni kolem roku 1800, jako dopravní prostředek,
a díky příchodu automobilů byli následně vypuštěni do přírody.
V roce 2008 se jejich populace odhadovala na 600 tisíc,
což vedlo vládu k jejich regulaci,
která efektivně snížila jejich počet na polovinu,
primárně odstřelem z vrtulníku,
ale také vozí celá stáda na jatka
pro vývoz do USA a na Střední východ,
a děje se to stále.
Díky životě stráveném ve volné přírodě bez kontaktu s člověkem,
je pro ně náhlé uvěznění a násilná manipulace
naprosto neznámé.
Se naštval.
Jo, je naštvanej, jak... kámo
Jdi dopředu kundo blbá!
Se zvyšujícím se počtem velbloudů, které z volné přírody
odvezou do dojíren, se rostoucí mléčný průmysl snaží propagovat
sám sebe, jako zdravější alternativu kravského mléka
a šetrnější alternativu odstřelu z vrtulníku.
MYŠI Využívány pro vědecký výzkum a jako domácí mazlíčci
Mezi 6 až 10 miliony zvířat, je v Austrálii
použito každý rok na výzkumné účely,
včetně 1-2 milionů myší.
Mnoho z těchto experimentů zahrnuje chirurgické zákroky zaživa bez anestezie
nebo vystavení jedům či nemocem.
Všechny myši, které byly součástí testování nebo výzkumu, jsou zabity
protože nemohou legálně opustit laboratoř.
Zplynování oxidem uhličitým nebo předávkování anestetikem
skrze plynovou injekci, jsou dvě z nejběžnějších metod zabíjení myší,
které dosloužily svému účelu.
V současnosti se vědecký výzkum
věnuje lidské fyziologii tak podrobně,
že zvířata nejsou vhodným modelem.
Studie Národního institutu zdraví v USA z roku 2015
odhalila, že ohromujících 95 % všech léčiv,
která vyjdou bezpečná a efektivní v testování na zvířatech,
v testech na lidech selžou.
Nekritické spoléhání se na výsledky testů na zvířatech,
bez ohledu na potenciálně přesnější alternativy,
jako je užití lidských tkání a buněk,
kadáverů (mrtvol), simulací a počítačových modelů,
může stát život a zdraví desítek tisíc lidí…
a miliard zvířat.
EXOTICKÁ ZVÍŘATA Využívaná pro vědecký výzkum a zábavu
Stovky makaků, kosmanů a paviánů
jsou každý rok pravidelně dodávány do australských laboratoří
ze tří vládou dotovaných chovných zařízení.
Skryté zrakům veřejnosti, přísně střežené,
provádějí tyto laboratoře mnoho různých experimentů
na těchto vysoce inteligentních zvířatech, která poté zlikvidují.
Další primáti jsou drženi v zajetí cirkusů,
kde jsou vypouštěni z extrémně nudného pobytu v kleci
jen pro pobavení diváků…
nebo v zoologických zahradách.
Zajatí lvi a tygři v Austrálii slouží stejnému účelu,
žijí život plný nudy a frustrace,
aby pobavili platící zákazníky.
Zatímco zvenku se zdá být předvádění exotických zvířat
úžasná zábava, málokdo se ale dívá dost dlouho,
aby rozpoznal stereotypní chování,
znamení psychické nepohody, které je běžné u zvířat chovaných v zajetí,
zvané zoochóza.
V tropických teplotách Queenslandu,
v rámci Mořského Světa, můžete vidět jediné lední medvědy v Austrálii.
Tato zvířata jsou zvyklá
na život v mrazivých arktických podmínkách,
a zjistilo se, že ve volné přírodě uplavou během jednoho dne více než 70 km,
a za rok průměrně nacestují 3000 km.
Zde jsou drženi v zajetí
na zhruba 30 až 40 metrech po celý svůj život.
TULENI A DELFÍNI Využíváni pro zábavu
Tulení představení jsou populání v zoologických zahradách,
tuleni jsou naučeni se předvést před diváky, aby dostali za odměnu jídlo.
A to je garance, že vaše mořské plody pocházejí z rybolovu,
který pomáhá udržovat zásoby ryb, zaměstnanost a životní prostředí.
V zákulisí živoří v malých prostorách, jako každé jiné zvíře v zoo,
plavou dokola v těch samých kruzích nebo křičí ze stresu.
Ve volné přírodě delfíni denně uplavou až 65 km,
jsou stále v pohybu – hledají potravu,
hrají a bojují se svými druhy.
S lidmi a lidoopy sdílí
znaky sebeuvědomění, intuice a empatie.
neexistuje forma zajetí,
která by mohla uspokojit všechny potřeby těchto vysoce inteligentních,
komplexně vnímavých zvířat.
Okolo 80 % delfínů chovaných v Mořském Světě v Austrálii,
se narodilo v zajetí a nikdy nemohou být vypuštěni,
stráví celý svůj život každodenním předváděním se výměnou za jídlo.
Kritické pro úspěšné představení,
je dosáhnout správné hladiny hladu před ním,
protože krmení je nejoblíbenější atrakcí.
Z více než 133 milionů dolarů ze vstupného ročně,
se použije pouze 0,75 procenta
na ten masivně propagovaný výzkum, záchranu a rehabilitační iniciativy.
Australská vláda v roce 1985 nařídila
nestavět další delfinária,
s tím, že ta existující by měla postupně zaniknout,
po tom, co jí byly doručeny důkazy o tom, jak kytovci v zajetí
trpí stresem, poruchami chování, problémy s rozmnožováním,
vysokou úmrtností a kratší délkou života,
i když na první pohled mohou v těchto podmínkách vypadat spokojeně.
V současnosti zbývají už jen dvě zařízení
schopná pokračovat, díky mezeře v zákoně,
která jim umožňuje držet a předvádět zvířata narozená v zajetí,
včetně těch, kteří jsou množeni ze zachráněných delfínů,
kteří jsou ale vhodní pro rehabilitaci a vypuštění.
Toto zachraňování, množení a vypouštění
umožňuje aquaparkům udržovat silný genenetický fond,
což zajistí, že jejich představení bude úspěšně pokračovat a park může zůstat otevřený.
Zatímco australská delfinária
pro svoje představení nemohou pochytat zdravé divoké delfíny, smutnou realitou
zvířecích představení to zůstává jinde ve světě,
například ve městě Taiji na japonském pobřeží.
Každý rok od září do března,
jsou tisíce delfínů a dalších malých kytovců
nahnány do tiché zátoky u Taiji
a brutálně zmasakrováni lokálními rybáři,
kteří je vnímají, jako zdroj obživy nebo škodnou.
Trenéři delfínů byli pozorováni jak pomáhají rybářům
při nahánění delfínů,
vyberou si jich pár, kteří budou ušetřeni jatek,
a místo nich přepraveni do akvárií a delfinárií po celém světě.
Pokud velikost národa a jeho morální pokrok
můžeme posuzovat podle způsobu jeho zacházení se zvířaty…
co to říká o Austrálii?
Co to vypovídá o Novém Zélandu?
O USA?
Kanadě?
Mexiku?
Velké Británii?
Izraeli?
Španělsku?
Co to vypovídá o nás lidech?
Za celou dobu naší historie bylo během válek zabito 619 milionů lidí.
Stejný počet zvířat zabijeme každé 3 dny
a to nepočítáme ryby a mořské živočichy,
jichž zabíjíme tolik, že se to měří pouze v tunách.
A před tím, než je pozabíjíme, je musíme namnožit…
Zajmout a využít,
na jídlo...
pro zábavu...
oblečení...
a výzkum.
Jejich celý život, od narození do smrti,
je řízen průmyslem, který zajímá pouze výdělek.
Říše...
utrpení...
a krve.
Zaplaceno spotřebiteli, kterým se řekne, že s nimi bylo zacházeno eticky.
Volný chov, lokální, bio.
Že jejich smrt byla humánní,
že týrání zvířat se v naší zemi neděje,
a pokud děje, tak naše vláda, naše úřady, veterinární správa
to najde a vyřeší.
A my, spotřebitelé, nemáme moc důvod myslet si opak,
protože jíst a využívat zvířata je normální,
děláme to odjakživa.
Protože zboží prodávané v regálech supermarketů
je tak daleko od konkrétního jedince, který jednou žil,
někteří z nich krátce,
někteří roky.
Jedinci, kteří jsou stejně, jako naši mazlíčci, které milujeme,
schopni cítit lásku.
Radost.
Smutek a zármutek.
Kteří s námi sdílí schopnost trpět.
Naši touhu žít
a být svobodní,
a být vnímáni, ne jako neživý objekt
pro užitek ostatních,
ale jako osobnosti, kterými jsme.
Bytosti se svými právy,
nejen jednotky výroby.
Ne, jako zásoby.
On, ona a oni, ne "to".
Pravda je,
že neexistuje humánní způsob zabití kohokoliv, kdo chce žít.
Není to otázkou zacházení
nebo lepších zpusobů při dělání něčeho, co je špatné.
Větší klece, více místa nebo méně bolestivé zplynování.
Říkáme si, že žila štastné životy
a když na ně přišla řada, nevěděla co je čeká
a nic necítila.
Jenže oni cítí.
V jejich posledních chvílích je vždy přítomen strach a bolest.
Pach krve.
Nářek ostatních jedinců stejného druhu,
se kterými sdíleli své životy.
Nikdy netoužila po smrti,
ale zoufale toužila žít,
bojovala do posledního dechu.
Nikdy nezažila milost nebo laskavost,
jen šikanu,
výsměch,
kopání, bití,
zacházení jako s kusem hadru,
nebo smrt v drtiči, protože se narodila se špatným pohlavím.
Bereme jim děti.
Bereme jim svobodu.
Bereme jim životy,
posíláme je zdravá na jatka,
aby se z nich staly produkty
a utvrzujeme se v tom, že to vzniklo nějakým způsobem eticky,
že to proběhlo humánně.
A ubližujeme tím i sami sobě.
Světová zdravotnická organizace dnes ráno zveřejnila zprávu o nebezpečnosti zpracovaného a červeného masa...
Ničíme naše životní prostředí,
skrze živočišné zemědělství vypouštíme do vzduchu více skleníkových plynů, než jiná odvětví,
kácíme lesy a vybíjíme původní druhy,
aby bylo místo na farmy.
Jen světová populace skotu zkrmí tolik jídla,
že by nasytilo 8,7 miliardy lidí,
ale jeden z devíti lidí – 795 milionů celkem –
trpí trvalou podvýživou a 844 milionů nemá dostatek vody,
zatímco na výrobu 1 litru mléka spotřebujeme 1000 litrů vody
a 15 000 litrů na 1 kg hovězího.
Ale stále živočišnou výrobu obhajujeme
tvrzením, že je to normální, potřeba a přirozené.
Protože ve zvířecí říši jsou jedinci nebo určité druhy,
které postrádají náš specifický typ inteligence,
jsou slabší a nemohou se bránit.
Věříme ve svoji zdánlivou nadřazenost,
že jsme si vysloužili právo uplatnit nadvládu, autoritu a dominanci
nad těmi, které vnímáme, jako podřadné z našeho krátkozrakého úhlu pohledu.
Tento způsob obhajoby neslyšíme poprvé.
Použili ho bílí lidé, když zotročili černé
nebo když jim brali jejich zemi a děti.
Použili ho nacisté, když vraždili židy.
Použili ho muži, aby umlčeli a utlačovali ženy.
Jsme odsouzeni opakovat historii stále dokola?
Definuje nás, tento komplex nadřazenosti
a čistá sobeckost, jako druh?
Nebo jsme schopni něčeho víc?
Vyzkoušejte 30 denní plán bez živočišných produktů na www.veganskavyzva.cz
titulky: Nikola Hurychová/Platforma8.org