A lelketlennek vélt, megvetett lények torkából
-erdőn, mezőn, barlangban-
felszakad a kiáltás,
az ember lelketlenségéről tanúskodva.
A film nem egyedi eseteket mutat be.
Minden felvétel – hacsak nincs másként feltüntetve – Ausztráliában készült,
de legtöbb esetben a nyugati világ gyakorlatát mutatja be.
A legtöbb ember állatbarátnak vallja magát.
Nem tárgyként tekintünk rájuk,
hanem komplex élőlényekként, amelyekkel megosztjuk a Földet,
az életünket,
az otthonunkat.
Örömük örömmel tölt el,
fájdalmukat fájdalommal éljük meg.
Intelligenciájukat és egyéniségüket elismerve
családunkba fogadjuk őket,
vagy gyönyörködünk bennük természetes környezetükben.
A gondolat, hogy szükségtelenül fájdalmat, szenvedést okozzunk nekik, sokunk számára elviselhetetlen.
Ezért, akik hozzánk hasonlóan étkeznek, ruházkodnak, vagy szórakoznak,
azon elvek követését választják, amely minimalizálja,
vagy akár teljes mértékben megszünteti a szenvedést.
A festői családi farm és a szerető gazda.
Egy humánus és fájdalommentes vég, apró fizetség melyet egy boldog életért fizetnek,
egy kölcsönös előnyökkel járó megállapodás.
Ezen narratíva szerint, a szemünk elől eltűnve
megszűnnek személyiségként létezni. Legtöbbjüket haszonállatnak,
a gyártás arctalan egységeinek tekintjük egy hatalmas rendszerben,
kivételt képezve azon törvények alól, amelyek társállatainkat védelmezik.
A szenvedésük láthatatlan, hallhatatlan.
Az értéküket csak a belőlük nyert haszon határozza meg,
melyet a saját felsőbbrendűségünkbe vetett hit racionalizál
és az elképzelés, hogy a „hatalom” és a „helyes” megegyezik.
Az elképzelés, melyet meg kell kérdőjeleznünk.
Az 1960-as években megközelítőleg 50 000 sertésfarm volt Ausztráliában.
Ma kevesebb, mint 1400,
az étkezési célra szaporított és levágott sertések száma mégis növekedett.
2015-től a teljes sertéspopuláció 60%-ának 49 farm adott helyet.
A legtöbb étkezési célra tenyésztett sertés ellető rendszerben kezdi az életét,
amely egy kis ketrec egy középső kalodával
arra tervezve, hogy a malacok táplálékot nyerjenek a kocától,
úgy, hogy az ne tudjon mozogni.
A halva született, vagy mumifikálódott malacok száma
általában almonként növekszik, ahogyan a kocák teste egyre kevésbé képes
az ipar által elvárt mennyiséget produkálni.
Az élve született malacok 10-18%-a nem éli meg az elválasztási kort,
betegségtől elpusztulnak, éhenhalnak, kiszáradnak,
vagy a szorosan bezárt anyjuk véletlenül agyonnyomja őket.
Az alom csenevész tagjai is növelik a halálos áldozatok számát,
őket az alkalmazottak ölik meg, mert nem gazdaságos megtartani őket.
Akik az első pár napot túlélik, érzéstelenítés nélkül megcsonkítják,
levágják a farkukat és a fogukat, hogy visszaszorítsák a kannibalizmust,
a fülükbe lyukat vágnak, vagy címkét lőnek, azonosítás céljából.
3-5 hetesen elválasztják őket anyjuktól.
Legtöbbjüket vágásra viszik körülbelül 5 hónappal később.
Ahogy idősödnek, elkülönített karámba kerülnek, és saját ürülékükben kell élniük.
Néhány nőstény malacot megtartanak, hogy átvegyék a kocák helyét,
gondosan kiválasztva, hogy majd ő is sok utódot tudjon létrehozni.
A legtöbb sertésfarm mesterséges megtermékenyítést használ,
mert így egy kan 30-40-szer több nőstény malacot tud megtermékenyíteni.
A dolgozók a spermát a kan disznóból manuálisan kinyerik,
majd a kocába fecskendezik egy katéterrel.
A kanokat a nőstények felizgatására használják a megtermékenyítés előtt,
de nem kerül sor a tényleges párzásra.
Amikor megtörtént a teherbe esés, a kocát az erre kijelölt helyre viszik
a 16 hetes vemhesség teljes időtartamára.
A sertés kalodák egyedülálló ketrecek, melyekben a ellető kennelhez hasonlóan
a kocák csak egy-két lépést tudnak tenni előre, vagy hátra,
és nincs helyük megfordulni.
Míg az ausztrál sertésfarmok többségéből fokozatosan kivonták már,
a disznó kalodákban továbbra is teljesen legálisan tarthatnak állatokat összezsúfolva
az ajánlott 5 napnál hosszabb ideig.
Ez hasonló az Európai Unióban létező szabályozáshoz,
amely engedélyezi, hogy a vemhesség alatt 4 héten át itt tartsák őket.
Amikor választásuk van, a disznók
az alvó- és étkezőhelyüktől messze ürítenek.
Az extrém zsúfoltság súlyos pszichológiai következményekkel jár.
Az alternatíva, a csoportos tartás
a malacok betonfalak közé zsúfolását jelenti.
A hely-, és ingerszegény környezet a malacokat agresszívvá teheti.
Amelyek a szennyvíz elvezetőbe esnek a padló rácsai közt,
ürülékben hagyják megfulladni, vagy éhenhalni.
Egy héttel az ellés előtt
ellető ketrecbe helyezik,
ahol a következő 4-6 hetüket töltik.
A mozgás hiányában a koca izmai annyira elgyengülnek,
hogy képtelenné válik arra, hogy felálljon, vagy lefeküdjön...
Az izomvesztés megelőzése érdekében naponta egyszer felállásra kényszerítik őket.
A kemény felületektől felfekvés alakul ki,
vagy bőrbetegségek és fertőzések a fizikai korlátozottságtól.
Az ismételt ellés és a rossz körülmények
részleges bénuláshoz vezethetnek,
megakadályozva az ételhez, vagy vízhez történő eljutást
és akár a ketrecben bekövetkező halálhoz vezethetnek.
A koca tehetetlenül végignézi, ahogy a malacai megbetegszenek és meghalnak,
vagy ahogyan a dolgozók megcsonkítják, és bántalmazzák, majd elviszik őket.
Két év alatt négyszer fogja átélni ezt a ciklust,
mielőtt felváltják, és vágóhídra küldik,
vagy megölik, és a telepen szemétbe dobják.
A „szabadtartásban nevelt” kifejezés csupán annyit takar, hogy a malacok kint, kis ólakban jönnek világra,
de az életük hátralévő részét ketrecekben töltik,
ugyanazon túlzsúfolt körülmények, egészségügyi és viselkedésbeli problémák közt, mint bármely disznófarmon,
térdig a saját ürülékükben.
A lehetséges 10-12 év élettartam helyett a malacokat 5-6 hónapos korukban megölik,
szállító teherautóra zsúfolják a sertésfarmon,
és gyakran hosszú távot megtéve a vágóhídra szállítják,
étel, víz, valamint az extrém hideg, vagy meleg elleni védelem nélkül.
A vágóhídon szűkös beton vagy fém karámban várakoznak,
jellemzően éjszakán át, továbbra is étel nélkül, kevés vízzel, vagy anélkül.
Reggel a vágóhídra terelik őket,
gyakran elektromos ösztökével.
A malacok elkábításának és megölésének leggyakoribb módja Ausztráliában,
melyet minden nagy sertésvágóhídon használnak és a leghumánusabb, leghatékonyabb opcióként tartják számon,
a szén-dioxid gázkamra.
A forgó ketrecek rendszerében 2-3 teljesen eszméleténél lévő malacot süllyesztenek
a magas koncentrációjú gázba,
mely először kiégeti a szemüket, orrlyukaikat, arcüregüket, torkukat és tüdejüket,
majd megfullasztja őket.
A szén-dioxid alacsonyabb koncentrációja kevesebb fájdalmat és stresszt okoz,
de sokkal tovább tart, amíg a malacok eszméletlenné válnak,
ezért nem gazdaságos.
A kocák egyenként kerülnek be a kamrába.
Méretük miatt a gáz kevésbé hatásos,
ezért páran részben eszméletüknél maradnak,
ez esetben később elektromosan is sokkolják őket.
A kamra másik oldalán kiemelve őket
a malacok torkát elvágják, és kivéreztetik őket.
Elektromos sokkolóval, melyet kisebb vágóhidakon alkalmaznak,
sokkal nagyobb a hibázás esélye.
Hibás áramerősség, a sokkoló rossz pozícionálása, a kábítás hibás időtartama,
vagy a torok nem elég gyors elvágása
a malac részleges bénulásához és mozgásképtelenségéhez vezethet,
miközben még mindig képes fájdalmat érezni,
vagy akár visszanyerheti az eszméletét kivérzés közben.
A pislogás és ritmikus légzés a tudat visszanyerésének jelei.
Egyik a másik után kerül sorra, a többiek szeme láttára.
A rögzített závárzatú pisztoly egy másik opció, melyet kisebb vágóhidak használnak.
Ez egy rudat lő az állat koponyájába,
maradandó agyi károsodást okozva,
megakadályozva a tudat visszanyerését.
Nem-penetratív pisztolyok egy kalapácsütéshez hasonló tompa erőhatást fejtenek ki.
A hatékony kábításhoz a pisztoly megfelelő pozicionálása és szöge szükséges
a fej megfelelő részén,
amely gyakran nehéz, ha a fej nincsen befogva.
Testvéreiket szemük láttára gyilkolják meg,
érzik a szagokat, és látják a vért a padlón,
ezért ellenállnak, amikor a kábítóboxba terelik őket.
A lövedékes fegyverek még ennél is kevesbé hatékonyak a nagyobb állatoknál.
„Nyugodj le te rohadék” Hozzájuk alternatívaként puskát használnak.
Ebben az esetben a pontosság még nehezebb.
Miután kivéreztek, a malacokat egy forró vízzel teli kádba dobják,
hogy a bőrüket felpuhítsák a sörték és szőrök eltávolításához.
Amelyeket nem kábítottak el, vagy öltek meg megfelelően, végül itt fulladnak meg.
A melléktermékek - bőr, csontok, paták, gyomor és zsír -
a hulladékfeldolgozó üzembe kerülnek, és massza készül belőlük,
abból pedig ételek, szappanok, síkosítók és bio üzemanyag,
vagy egyéb termékek, például zselatin.
A vaddisznókat az Ausztráliába érkező első flották hozták be
ma pedig az ország nagyjából 40 százalékát foglalják el,
főként Queensland és New South Wales területén.
„a disznó kutyázás” során a vadász agresszióra nevelt kutyákat enged szabadon, hogy
vadon élő disznókat keressenek és vadásszanak le,
tartsák őket földhöz szegezve,
amíg a vadászok kivégzik őket.
Annak ellenére, hogy a vadon élő disznók kártevőknek lettek nyilvánítva,
nem szokatlan, hogy a vadászok fiatal malacokat engednek szabadon nemzeti parkokban
hogy később visszamenjenek vadászni.
A tojó tyúkok élete a keltetőben kezdődik.
A tojásokat összegyűjtik a tyúkok alól, majd 31 napig keltetik,
a hím és nőstény csibéket futószalagon szétválogatják.
Itt Ausztrália legnagyobb keltetőjében mind genetikailag módosítottak,
hogy a hímek más színűek legyenek, mint a nőstények és így gyorsabban tudják válogatni őket.
Mivel a hím nem fog tojást tojni,
és teljesen más, mint a húsáért tenyésztett csirkék
melléktermékként vannak kezelve,
ahogy bármelyik deformált vagy gyengének tűnő nőstény.
Ők egy másik futószalagra kerülnek, mint egészséges társaik.
Az életük első napján egy gyári darálóba küldik őket.
Ez a gyakorlat nemcsak legális, de humánusnak ismeri el az RSPCA.
Kisebb keltetők széndioxid gázt használnak
vagy egyszerűen csak zsákokba fojtják a csirkéket.
Mindegyik ipari tojásfarm
- ketreces, ólban költött, szabadtartásos, bio, RSPCA pecsétes -
megöli a hím csibéket.
Ausztráliában összesen 12 milliót évente.
Az egészséges nőstények a csőrkurtító gépekhez kerülnek.
A tojók azért vannak csőrtelenítve, hogy ne tudják egymást bántani
a tojásfarmok fogságában.
Ezután a csirkéket rekeszekbe rakják és a neveldébe kerülnek,
ahol 4 hónapig maradnak, amíg el nem kezdenek tojást rakni
egy kevés hímet tartanak élve,
hogy a kiválasztott tojókkal együtt
termékeny tojásokat adjanak.
A többi tojót az ország különböző részeibe küldik.
Az ország 18 millió tyúkjának kétharmada
tojóketrecekben él.
Az épületekben akár 100 000 tojó is lehet, ketrecenként 4 és 20 között,
a tojóknak egyenként kisebb helye van, mint egy A4-es papírlap.
Nem képesek a szárnyaikat kinyújtani vagy természetes viselkedésüket megélni,
mint amilyen a porban fürdés, a kotlás vagy a csipegetés.
Több évtizednyi genetikai manipulációnak és szelektív tenyésztésnek köszönhetően
majdnem minden nap egy tojást raknak, egy évben akár 330-at
míg a vadon élő tojó évente 10 - 15-öt.
Ahogy öregszenek a rossz körülmények és a stressz, ami a szapora tojásrakással jár
megviseli az egészségüket, ezt mutatja a folytonos tollvesztés
és a fokozatosan sápadtá váló tarajuk, amely vérszegénységre utal.
A ketrecen belüli halál gyakori jelenség,
és az épület méretének köszönhetően sokáig észrevétlen marad
arra kényszerítve a túlélő tyúkokat, hogy a rothadó tetemek tetején éljenek.
A modernebb rendszerek egy futószalagon gyűjtik az ürüléket a ketrecek alól,
míg a régebbi rendszerek hagyják felhalmozódni azt.
Az esetlegesen kiszabaduló madarak ezekben a gyűjtőkben pusztulnak el.
18 hónapos korukban, miután több, mint egy évet éltek a ketrecekben
a tojáshozamuk lelassul, és „kimerültnek” nyilvánítják őket.
Őket eltávolítják az állományból, kiveszik a ketrecből és ládákba pakolják őket
mely során gyakran csontjukat törik.
„Milyen gyakran törik el a csontjuk?”
„Amikor megfogom, eltörik.”
„Minden egyes alkalommal.”
„Ne nyivákolj, vagy eltöröm a másik lábad is.”
Őket vagy elgázosítják és elássák vagy megsemmisítik,
vagy vágóhídra küldik, hogy új négy hónapos tojókkal pótolják őket.
Egészen 2016-ig
nem volt meghatározva, hogy mit nevezhetünk „szabadtartásos tojás”-nak.
Mostanra a szabadtartásos farmok felső határa
10.000 tyúk hektáronként – négyzetméterenként egy - lett
mégis legtöbb idejüket nagy épületekben töltik összezsúfolva.
A tyúkok természetüknél fogva kialakítanak egy belső hierarchiát.
De mivel körülbelül 100 másik csirkét képesek felismerni,
és az épületekben vagy a kifutókban több ezer másik madár van,
nem tudják felállítani a társadalmi rendjüket, ami káoszba torkollik.
A gyengébb madarakat csipkedik, úgy hogy azok nem tudnak elmenekülni,
és a betegségek gyorsan terjednek.
Egy New South Wales-i szabadtartásos farmon 2013-ban kitört madárinfluenzáról
úgy tartják, hogy vadkacsák okozták,
amely ahhoz vezetett, hogy 400 000 farmon élő tojót leselejteztek.
A legtöbb nagy szabadtartásos farm területén ketreces baromfitelep is van,
a tojások mind a két helyről ugyanabba a csomagoló üzembe kerülnek.
Egy 2009-es felmérés szerint a Tojás Szövetség azt találta, hogy
hatból egy tojás, amelyet szabadtartásosként árultak, valójában ketrecből származott.
Ahogy a ketreces farmokon
a szabadtartásos tyúkok is 18 hónapos korukban kerülnek a vágóhídra
jóval hamarabb, mint a 10 éves természetes élethosszuk volna.
A vágóhídon a tyúkokat fejjel lefelé lógatják a futóláncon.
Leengedik őket egy vízzel teli kádba, amelybe áramot vezetnek, hogy elkábítsák őket,
mielőtt egy pengével elvágják a torkukat,
Azonban ha megemelik a fejüket, elkerülhetik a kábító fürdőt,
és így teljesen maguknál vannak, amikor a pengéhez érnek,
végül pedig a folyamat végén, forró vízben fulladnak meg.
A levágott tyúkok főleg alacsony minőségű csirkehúsként kerülnek piacra,
például darált húsként, kisállateledelként,
vagy haszonállat-takarmányként használják fel őket.
A húsáért tenyésztett csirke, az ún. brojler csirke
nagyobb, mint a tojásrakó tyúk,
amely az ember szelektív tenyésztése révén nő rövid idő alatt hatalmas méretűre.
Rövid életük a brojler-keltetőben kezdődik.
Ebben az iparágban a hím és a nőstény kiscsibék is felhasználásra kerülnek,
azonban ezek a keltetők is használnak darálókat,
vagy gázkamrákat,
hogy megöljék azokat a madarakat, amelyek gyengék vagy sérültek.
Az életben maradt naposcsibéket brojler-farmokra szállítják.
2016-ban 530 brojler-farm volt Ausztráliában,
összesen nagyjából 90 millió madarat tartva.
Minden pajtában 40-60 ezer csibét tartanak.
Életük első hetében normális a 4-6%-os halálozási arány,
amely pajtánként 1600-3600 halott kiscsirkét jelent, naponta nagyjából 200-500-at.
A halott állatok nagy részét a munkások találják meg,
a többi, gyengének vagy sérültnek látszó madarat megölik, vagy élve szemétbe dobják.
„Itt 465-öt pusztítottam el”
„Közel 1000 madarat öltem meg összesen a három pajtában”
„Nem csak a betegeket ölöm meg”
„Olyat is, amelyik még futkos”
„de tudom róla, hogy nem jó”
„Baj, ha ezek még csipognak itt?”
„Néha nem válogatják ki őket rendesen”
„Én annyit csinálok, hogy megszorítom őket a nyakuk mögött…”
„Abból tudod, hogy jól csináltad, ha abbahagyja a csipogást”
„Eltört a nyaka”
„Nem tud csipogni”
„Abból tudod, hogy jól csináltad, hogy nem tud csipogni”
Ahogy nőnek, gyorsan kitöltik a pajtában lévő helyet,
és saját ürülékük halmain élnek.
A halálozási arány csökken, de még mindig gyakran előfordul.
Nem messze a pajtáktól, a holttesteket halomba gyűjtik és komposztálják.
A szelektív tenyésztés, a túlzsúfoltság miatti mozgáshiány,
a mesterséges megvilágítás, és az antibiotikumok
azt eredményezték, hogy napjaink brojler csirkéje
már 35 nap alatt eléri a 3 kg-os vágósúlyt,
drámai növekedést mutatva a természeteshez képest, amely 96 nap alatt éri el a 2 kg-os súlyt.
A testük nehezen birkózik meg ezzel az extrém fizikai megterheléssel,
gyakran okozva betegségeket a csontvázban, a szívben és az anyagcserében.
Azoknak a csirkéknek, amelyek végül eljutnak a vágóhídig, 90%-a abnormális testtartástól szenved.
A pajtákat az 5-7 hetes ciklus alatt nem takarítják,
és az emiatt fellépő magas ammónia-koncentráció irritálhatja, és égetheti a bőrüket,
valamint sérti légzőszervrendszerüket.
Az RSPCA által jóváhagyott címkével árusított csirkék
egy ülőrudat kapnak, amely végigfut a pajta közepén,
ettől eltekintve a körülményeik és az eljárás ugyanaz.
Az elszállításuk halvány fénynél, az éjszaka közepén történik,
amikor a madarak a legnyugodtabb állapotban vannak, és nem látják, hogy mi történik.
Általában egy erre szerződött csapat fogja meg őket kézzel,
és zsúfolja őket műanyag rekeszekbe,
aztán a rekeszeket villás targoncával egy teherautóra emelik.
Mint a tojótyúkokat, őket is durván, a lábuknál fogva fejjel lefelé lógatják az automata láncra,
majd az elektromos kábító fürdőbe mártják,
eszméleténél hagyva azokat a madarakat, amelyek felemelték a fejüket,
mielőtt a forgópenge nyílt sebet vág a torkukon.
Egy dolgozó késsel végez azokkal a madarakkal, amelyek elkerülték az első pengét.
A pulykák szelektív tenyésztés miatt
akkorára nőnek, hogy képtelenek a természetes szaporodásra,
így a pulykatenyésztő ipar a mesterséges megtermékenyítésre hagyatkozik,
ahogy ennél a Victoria-ban található szabadtartásos farmnál látszik,
ami bevett gyakorlatnak számít,
a kis számú ausztrál pulykakeltetőkben.
Ezek az igen kíváncsi madarak a brojler csirkékhez nagyon hasonló módon vannak tartva,
pajtánként 10-14 000, azaz négyzetméterenként 6 pulykával.
A növekedés maximalizálása érdekében alkalmazott genetikai beavatkozások és a mesterséges fény
hozzájárulnak ahhoz, hogy vadon élő társaikhoz képest kétszer olyan gyorsan növekedjenek.
Gyorsan elérik azt a testsúlyt, amit a lábaik már nem bírnak el.
Saját szennyükben élve, sebeik hamar elfertőződhetnek.
A halálozás gyakorisága életkorukkal nő,
elérve a 3-5%-os átlagot a nőstényeknél,
közelítve a 12 hetes élettartamuk végéhez,
míg a hímeknél ez az arány 10-12%, közelítve a 16 hetes élettartamuk végéhez.
A halott madarakat összegyűjtik, és kidobják, mint a szemetet.
A többit a vágóhídra szállítják,
ahol ütik-verik őket,
miközben fejjel lefelé a vágósor láncára kerülnek.
A kisebb vágóhidak egyesével, vágótölcséren át is végezhetnek velük.
Ausztráliában évente 4-5 millió pulykát ölnek meg,
nagy részüket karácsony körül veszik meg és fogyasztják el.
Az év többi részében, vagy akár több éven keresztül, le vannak fagyasztva.
Mint a fiatal csirkéknél, a gyenge vagy beteg kiskacsák,
amelyek nem valószínű, hogy túlélik, aprítógépbe kerülnek.
A kacsa tenyésztés sok mindenben hasonlít a tyúk- és a pulykaiparhoz.
Élete első napján elszállítják a keltetőből,
és felgyorsult ütemben mindössze 7 hét alatt felnövesztik őket,
tízezer másikkal összezárva,
alig takarított ólakban, ahol gyakoriak a betegségek és a halál.
A kacsák vízi állatok, így természetükből adódóan gyenge láb- és combízületeik vannak,
mivel normál esetben nem kell hosszabb ideig saját testsúlyukat tartaniuk.
Ha vízben lehetnek, a kacsák hosszú ideig lebegnek a víz tetején,
csökkentve a nyomást az izom- és csontvázrendszerükön.
Azonban amikor nincsenek víz közelben,
mint a legtöbb ausztrál farmon, még a szabadtartásúként bejegyzetteken sem,
a kacsáknak akár 7 héten keresztül is állniuk kell a lábukon
- szaporításra tartott kacsák esetében akár tovább is -
ami bénaságot, kificamodott ízületeket és törött csontokat eredményez.
A szelektív tenyésztés hatására gyorsabban és nehezebbre nőnek,
ami elégtelen csontképződéssel jár
a fejlődésben lévő vázrendszerükben,
így még több nyomás nehezedik a már amúgy is gyenge lábukra és izületeikre.
Víz nélkül, ami alá a fejüket dughatnák,
a kacsák képtelenek tisztán tartani a szemüket, orrüregüket, és tollazatukat,
ami súlyosbítja a betegség vagy a vakság kockázatát.
A saját végtermékükben élve és az ezt eredményező magas szintű ammónia
fájdalmas égési sérüléseket okozhat a lábukon, és súlyosbíthatja a sebeket és sérüléseket.
A silány környezet és a túlzsúfoltság
gyakran neurológiai betegségekhez vezet, ahol a mozgásképtelenséget és a fej-, nyak remegést,
bénulás, görcs, kóma és halál követ.
Amikor a beteg vagy sérült kacsát egy dolgozó találja meg,
a nyaka kitörésével veszi el az életét.
49 nap után ládákba gyűjtik őket,
majd teherautókon a vágóhídra küldik őket.
Sokan nem élik túl az oda vezető utat.
Ugyanúgy, mint a csirkéket és a pulykákat,
a kacsákat is a lábuknál fogva akasztják fel a vágósorra.
Az elektromos kábító fürdő itt sem mindig hatásos,
sok szárnyasnak úgy vágják el a torkát, hogy még eszméleténél van
és végül a vérveszteségbe, vagy a forrázó kádba hal bele.
2018-tól, három ausztrál államban
tiltották be a vadkacsa szabadidős vadászatát kegyetlen természete miatt,
de Victoriaban, Dél-Ausztráliában és Tasmaniaban
vadászszezonban a mai napig legális.
A vízi madarak populációja Victoriaban folyamatosan csökken,
2017-ben elérte a 34 éves minimumot,
a vadászat mégis legálisan folytatódik
mert a vízparti falvaknak üzletet termet,
a vadászok pedig élvezik.
Számítógépes szimulációk becslései és az állatmentők megfigyelései szerint
a kacsavadászok legalább annyi madarat hagynak hátra sérülten,
mint amennyit megölnek, ami több ezer kacsát jelent,
amelyek ott maradnak kezeletlen sérüléseikbe belehalni.
Továbbá számos védett faj,
úgy mint a ritka és veszélyeztetett deres réce
holttesteket találnak vadászszezon után,
mivel a vadászok vagy rosszul azonosították be a fajt lövés előtt,
vagy csak nem érdekelte őket.
A világon használt tollak körülbelül 80%-ban Kínából származnak,
amelyekből kabátot, hálózsákot és ágyneműket készítenek,
mert itt a kacsák és libák élve tollazása a mai napig bevett szokás.
Ennek során a madár testéből kézzel tépik ki a tollakat,
nyílt véres sebeket okozva,
és az eljárást többször megismételve levágás előtt.
Még azok a beszállítók is, akik hivatalos „Felelős Toll Tanúsítvány”-nyal rendelkeznek,
alkalmazzák az élve tollazás gyakorlatát.
Végső soron, lehetetlen tudni, hogy egyes toll termékek
ezekről a farmokról származnak-e vagy sem.
Mint az emberek, a tehenek is erős anyai ösztönökkel rendelkező lények,
akik erős kapcsolatot alakítanak ki a gyermekeikkel,
és szülniük kell ahhoz, hogy tejet adjanak.
A tejgazdálkodásban minden évben megtermékenyítik őket,
hogy folyamatosan tejeljenek,
többnyire mesterséges megtermékenyítéssel, és nem természetes úton,
amely során egy dolgozónak be kell nyúlnia a tehén végbélnyílásába,
hogy a méhnyakat a helyén tartsa, amíg befecskendezi a bikától begyűjtött spermát.
A borjaikat pár órával születés után elveszik,
hogy a tejet emberi fogyasztásra eladhassák.
A szétválasztást követő napokban
az anyák éjjel-nappal sírnak
a borjaikat keresve.
Napokig, vagy akár hetekig is gyászolnak.
A fiú borjak
haszontalanok a tejiparban,
hiszen ők nem tudnak tejelni.
Öt napig elzárva tartják őket, majd teherautókon
vágóhídra viszik őket.
Az életük utolsó 30 órájában nem kapnak enni.
Éhesen, összezavarodva és szeretetre éhesen,
sírnak az anyjuk után a vágóhídi karámban,
ahol másnap reggel megölik őket.
Amelyikeket nem, vagy rosszul kábítottak,
eszméletüknél vannak, amikor megölik őket.
Körülbelül 700 000 fiú borjút mészárolnak le a tejipar selejtjeként
minden évben, csak Ausztráliában.
Keveset hagynak tovább nőni 20 hetes korukig,
hogy borjúhúsnak vágják le.
A nőstény borjakat elkülönítve tartják,
tápszerrel táplálják,
majd megtermékenyítés után ők is csatlakoznak a körforgáshoz.
A tejelő teheneket naponta 2-3-szor beterelik a tejelő csarnokba,
hogy rákapcsolják őket az ipari fejőgépre.
Természetes feltételek mellett 20 évet is élhetnek.
A tejgazdálkodásban viszont csak 4-8 évet élnek,
néhányuk a hatalmas nyomás hatására,
a folyamatos teherbe ejtés, és a természeteshez képest több, mint
tízszeres tejhozam hatására idő előtt elhull,
a többi, amikor a tejtermelése elkezd lelassulni, vagy sérülései miatt nem képes folytatni,
a vágóhídon végzi.
A mesterséges megtermékenyítést előnyben részesítik a természetessel szemben a húsiparban is.
A marhahúsnak szánt állatokat különféle fájdalmas sebészeti beavatkozásnak vetik alá
altatás nélkül, mint például a szarvak eltávolítása,
fül címkézés,
kasztráció, egy pengével,
vagy gyűrűzéssel,
amely során egy gumi kötelet szorítanak a herékre
korlátozva a véráramlást, amíg végül elrohad és leesik,
és a forró vassal való billogozás.
Azok, amelyek betegek lesznek, általában nem kapnak orvosi ellátást és gyorsan romlik az állapotuk.
A gyógyszereket, beleértve az antibiotikumokat, hormonokat, vitaminokat és táplálékkiegészítőket,
valamint a vemhességet fenntartó progeszteront befecskendezik,
vagy a hüvelyen keresztül,
vagy szájon át adják be.
Ezekhez és más rutintevékenységekhez, mint a kiválasztás és a vemhesség ellenőrzése,
a marhákat erőszakkal átterelik az udvaron
egy nyakfogónak keresztelt biztonsági karámba egyenkénti vizsgálatra.
„Fordulj már meg, te bamba kurva!”
„Gyerünk már te dagadt szar!”
Ausztrália marha ellátmányának kb. 40%-a
és a főbb szupermarketekben értékesített marha 80%-a
olyan marhákból származik, amelyek életük utolsó 10-15%-át
kopár hizlaló karámokba zsúfolva töltik,
ahol mielőtt 18 hónapos korukban levágnák, gabonákon hizlalják őket.
A kábítóboxba terelik őket, ahonnan kétségbeesetten próbálnak menekülni.
„Ez az!"
„Nyugodj már le, te kurva"
A rögzített závárzatú pisztoly a szarvasmarhák kábításának leggyakoribb módja,
de a kisebb pisztolyok gyakran hatástalanok a nagyobb állatokkal szemben,
és csak fájdalmat és a mozgás korlátozását eredményezik, eszméletvesztést nem.
A puska egy kevésbé népszerű alternatíva.
Azon felül, hogy látják a társaik kábítását,
leölését, és néha még a feldolgozását is,
a legtöbb esetben még a szomszéd teremből szűrődő hangokat is hallaniuk kell.
A vemhesen lemészárolt tehenek esetében, a meg nem született borjú vére,
a magzati borjú szérum vagy magzati szarvasmarha szérum,
a gyógyszeripar számára hatalmas értékkel bír,
ára kb. 600 dollár/liter.
A tehenek és a hím borjak irháit cserzőműhelyekbe küldik bőrkészítésre,
amelynek nagy része aztán a tengerentúlra kerül.
Gyakori tévhit, miszerint
a bőr a húsipar hulladékcsökkentés érdekében gyártott mellékterméke.
Sokkal találóbb kifejezés rá a társtermék,
sokszor magasabb gazdasági értékű, mint maga a hús,
sőt olyannyira, hogy egyre több állatot
ölnek le inkább a bőréért, mintsem a húsáért.
Az olcsó bőr, amit cipőkhöz, táskákhoz és más kiegészítőkhöz használnak
importként kerül Ausztráliába, az USA-ba és Európába,
olyan fejlődő országokból, mint India és Banglades.
Mivel a szarvasmarha a hindu vallás szerint szentnek számít,
India 29 állama közül 24-ben illegális a lemészárlása.
Ahhoz, hogy a bőrükért törvényesen lemészárolják,
először több száz vagy ezer kilométeren át kell őket szállítani
az öt felmentés alatt álló állam egyikébe, vagy Banglades határain túlra.
Az útvonaltól és az állatok számától függően
- sokszor ezrekről beszélünk – a szállítás nagy része gyalogos.
Előkészületként sok állat lábára patkót szögelnek,
és szorosan kötelet fűznek át az orrukon.
Kimerülten, éhesen, szomjasan sok összeesik útközben,
talpra kényszerítve az orrukba fűzött kötéllel, vagy farkuk eltörésével,
botokkal ütlegelve vagy chilli paprikát dörzsölve a szemükbe.
Az út fennmaradó részében, felzsúfolják őket egy teherautóra, majd ismét le,
miközben a szarvaik egymást szúrják, és gyakran csontjaik törnek.
Azokat, amelyek a vágóhídig kibírták, egymás szeme láttára ölik le,
előzetes kábítás nélkül,
néhányukat akár élve megnyúzva.
Az irhákat mérgező vegyszerekbe áztatják,
amelyek köztudottan rákot vagy krónikus bőrbetegséget okoznak,
ezt gyakran gyermekek végzik.
A rodeók alapvető koncepciója
a fizikai kontroll és uralom egy gyengébb, sebezhetőbb élőlény fölött.
A borjúkat, ökröket és bikákat fizikailag provokálják
a nézők szórakoztatása érdekében
az évi kb. 240 rodeó eseményen Ausztráliában.
Alapvetően engedékeny állatok, elviselik a farkuk kicsavarását,
az árammal való bökdösést,
és más fizikai erőszakot a színfalak mögött,
ugyanígy a fém sarkantyút és a hasuk köré szorított szíjakat,
amitől jobban ellenállnak, így vadabbnak tűnnek.
Mivel a durvaság és a kockázat a műsor fő elemei,
a sérülések elkerülhetetlenek.
„Akadt egy kis nehézsége az ökör négy lábra állításával,”
„tiszta erőből próbálja felállítani az ökröt a földről.”
„Én mondom, ez az ökör határozottan
nem együttműködő ezzel a cowboy-jal ma este, emberek!”
„Igen, mintha nem is akarna
része lenni ennek a versenynek ma este!”
„Ne gondolják, hogy ezeket a marhákat nem gondozzák,
mert abszolút kiemelkedő gondozásban van részük.”
A borjú és ökör kötözésben meg is lasszózzák a riadt állatokat,
és ahogy próbálnak elfutni, erőszakosan rántanak egyet rajtuk, hogy megálljanak,
gyakran zúzódásokat, törött végtagokat, szarvakat és akár nyakat,
ínszalag szakadást, belső vérzést és bőr alatti sérüléseket okozva.
A téli bárányelletés a juhok megtermékenyítésének gyakorlata
annak érdekében, hogy a téli hónapokban szüljenek,
így a bárányaikat tavasszal választják el tőlük, amikor a legelők a legtermékenyebbek.
Ez lehetővé teszi, hogy a bárányok gyorsan nőjenek,
azzal jár, hogy 10-15 millió újszülött bárány – durván minden negyedik -
2 napos kora előtt a kemény hidegben elpusztul.
A gazdáknak még ez is kifizetődőbb, mint a magas etetési költségekkel járó,
meleg hónapokban való elletés.
Ausztrália gyapjútermelésének 80%-át a ráncosabb bőrűvé tenyésztett
Merino faj adja,
amely hatalmas mennyiségű gyapjút termel,
ám ezáltal hajlamosabb a légynyüvességre.
A koszosodás és a légynyüvesség kockázatát csökkentve a nyárig túlélő bárányok
farkát megcsonkítják vagy teljesen levágják,
gyakran egyúttal meg is nyírják őket,
ami a farpofák körüli bőr felsértésével jár,
valamint fém pengékkel a farok tövét is eltávolítják.
Ha a bárány 6 hónapnál fiatalabb,
ezt bármilyen fájdalomcsillapító beadása nélkül törvényesen megtehetik.
A birkanyírókat a megnyírt birkák száma alapján, nem pedig órabérben fizetik,
tehát a gyorsaság fontosabb, mint a precizitás,
és nincs előképzettségi vagy akkreditációs követelmény.
Pár év múlva, mikor már nem tudnak elég gyapjút termelni,
hogy hasznot hozzanak, a juhokat ürühúsnak eladják a vágóhídra,
míg a húsbárányokat 4 és 12 hónapos koruk között ölik meg,
jóval a természetes, 12-14 éves élethosszuk vége előtt.
Ausztráliában 19 millió juhot ölnek meg a 32 millióból minden évben,
kiárusító telepekre küldve őket,
amely közvetít a gazdaságok és a vágóhidak, vagy privát vásárlók között.
Itt az állatokat, beleértve a borjúkat, lovakat, szárnyasokat és sertéseket
árverésre bocsátják.
A hőség, stressz, kiszáradás, kimerültség vagy egy korábban meglévő betegség,
ezek a leggyakoribb halálokok az ilyen telepeken.
A legtöbb juhot vágóhidak vásárolják fel a húsukért.
Egy állat sem sétál önszántából a halálba a vágóhídon.
Az elektromos kábítás gyakran hatástalannak bizonyul,
csupán fájdalmat okozva és még jobban ráijesztve az állatokra
utolsó perceikben.
A pisztolyos kábítás sem jobb.
„Viselkedj!”
„Kurvára maradj nyugton!”
„Ül, fekszik, hempereg, igen”
„Jó fiú, most válj meg a fejedtől, így van”
„Azt csinálja, amit kell”
Annak ellenére, hogy a kábítás hatékonynak tűnik,
Lehetetlen megállapítani, hogy az állatok
tényleg öntudatlanok-e, és nem éreznek fájdalmat,
vagy csak megbénultak és mozgásképtelenek, miközben mindent éreznek.
Félelmükben és kétségbeesésükben megpróbálnak megszökni,
és ha sikerül, szembesülnek azzal, hogy mi vár rájuk,
mielőtt visszakerülnek a sorba.
A tejükért tartott kecskék tenyésztése a tehenekéhez hasonlóan zajlik,
sorozatos megtermékenyítésekkel a folyamatos utánpótlás érdekében.
Ausztráliában csak 65 kecskefarm van,
a kecsketejet úgy hirdetik, mint egy könnyebben emészthető tej alternatívát,
amit a tehéntej-allergiások is fogyaszthatnak.
Világszerte többen isznak kecsketejet, mint bármilyen más állat tejét.
A tejtermelésre képtelen hím kölykök
általában feleslegnek számítanak, és nem sokkal születésük után megölik őket,
míg a nőstényeket tejtermelésre nevelik fel.
Azonban néhány farmon a felesleges kecskéket eladják a húsukért.
A tejelő anyákat napi kétszer fejik meg
nagyjából 10 éven keresztül, majd levágják.
Legjobb időszakukban napi 4 liter tejet adnak, amit vagy friss tejként,
sajt, vaj, fagylalt, joghurt vagy szappan formájában adnak el.
Ausztrália a világ legnagyobb kecskehús exportőre,
amelynek legnagyobb része az USA-ba megy.
Csak a hús 10%-a származik húsért tenyésztett kecskéktől, a többi legelőkön élő kecskéktől van,
amely egy vad fajta, az európaiak által behozott és később elszökött
házikecskékből alakult ki.
Ezeket a szabadon élő kecskéket befogják és hizlaló telepekre szállítják,
ahol levágás előtt felhizlalják őket.
Nem ritka az sem, hogy vemhes állatokat küldenek vágóhídra
így elkerülhetetlen, hogy némelyikük a teherautón vagy a karámokban fog elleni
röviddel a vágóhídra érkezés előtt.
A kölykeik hátramaradnak, és halott anyjukat hívva
végül éhen halnak.
A lazac Ausztrália legkedveltebb halfaja.
Évente majd’ 40 ezer tonnát fogyasztanak belőle.
A part mentén víz alatti ketrecekben tenyésztik őket,
elsősorban Tasmania déli és nyugati öbleiben,
mert ott hűvösebb a víz.
Minden ketrecben 60 ezer hal fér el,
amelyeket a szárazföldi keltetőből szállítanak 12-18 hónapos korukban.
Ahogy nőnek, egyre kevesebb hely jut nekik a ketrecekben,
amíg már mozdulni is alig van helyük.
Egy 2017-es tanulmány az ausztráliai, norvég, chilei, skót és kanadai lazactenyésztésről
kimutatta, hogy a halak fele süket, mert
a felgyorsított növekedésnek köszönhetően sérülnek a hangreceptoraik.
A Tasmania nyugati partján lévő Macquarie kikötő, amely a világörökség része,
ad otthont az ország legtömöttebb halfarmjainak
a lazacipar három kulcsjátékosával, a Tassallal, a Huonnal és a Petunával,
amelyek mind több farm birtokosai, akár 2 tucat ketreccel.
A 2016 szeptemberéig tartó egy évben több, mint 21 ezer tonna megmaradt haleledel
és ismeretlen mennyiségű ürülék végezte a kikötőben.
Ekkora mértékű szennyezés veszélyesen alacsony oxigénszintet eredményez a vízben,
és nagyobb lesz a megbetegedések esélye,
amely nagyszámú halálozáshoz vezet a farmokon.
2015 és 2018 között többször is tömeges halálozások okának
tulajdonították az alacsony oxigénszintet,
emberi mulasztásokat és a betegségeket.
A három vállalat közül a legnagyobb, a Tassal
83%-os túlélési rátával büszkélkedik mindegyik telepén.
Miután 15-18 hónapot eltöltöttek ezekben a ketrecekben, és elérték a 7 kg-os súlyt,
a lazacokat egy csővel felszívják
a betakarító hajóba, ahol vagy azonnal megölik őket,
vagy élve elszállítják egy szárazföldi feldolgozó üzembe.
Az ázsiai sügért Tasmánián kívül Ausztrália minden államában tenyésztik.
A hűvösebb déli államokban
kis beltéri akváriumokban élnek több ezred magukkal.
Az északi államokban
vagy ketrecekben nevelkednek,
vagy kültéri tórendszerekben, mint a pisztrángok.
Az állítólagos humánus módszer
jeges vízben való halálra fagyást takar.
A humánustól távol álló lassú és fájdalmas halál ez,
amely esetenként fél óra haldoklással jár.
A sashimihez - amely egy japán különlegesség – megölt halat
először fejen döfik, majd felhasítják a nyaki ütőerét
és utána teszik vissza a jégbe, hogy kivérezzen.
Az élő halat tartó boltok és éttermek
a frissesség érdekében megengedik a vásárlóknak,
hogy kiválasszák, melyik halakat szeretnék megöletni.
Az Ausztráliában fogyasztott tenger gyümölcseinek háromnegyedét külföldről importálják,
ezek közül legjelentősebb a garnéla, a lazac és a tonhal.
A kereskedelmi vonóhálós hajók a nagy hálóikat maguk után húzzák a vízben,
válogatás nélkül befogva minden fajtájú lényt az útjukban.
A világ halállományának 85%-át
teljes kihasználtsággal halásszák, vagy túlhalásszák.
Ha így folytatjuk,
azt jósolják, hogy 2048-ra az óceánok hal nélkül maradnak.
Ausztráliában a nyúltenyésztés nehéz időket él.
A vadnyulak felszámolása érdekében bevetett fertőző betegségek
egész farmokat irthatnak ki.
Több farm pedig az olcsó vadnyulakkal
van versenyben, amelyeket csapdával kapnak el és ölnek meg.
A húsukért tartott nyulak egész életüket
a padló fölé felfüggesztett drótketrecekben töltik
anélkül, hogy kiélhetnék természetes viselkedésüket, amilyen az ásás, rejtőzés vagy ugrálás.
A padlón felhalmozódó ürülék
nagy mennyiségű ammóniát termel.
A nőstény tenyésznyulak akár 56 hétig is élhetnek ilyen körülmények között,
mialatt 7 alomnyi kisnyulat hoznak világra.
A legtöbb nyulat, a természetes 8-12 év előtt, 12 hetesen megölik.
Ausztráliában minden évben 3-4 ezer nyulat használnak tudományos
kísérletekre és tesztekre,
sokan közülük ebből a Victoria-i létesítményből jönnek.
Az Ausztráliában eladott legtöbb szőrmeterméket külföldről importálják,
nagy részük nyulaktól származik.
2015-ben az Akubra nevű ruhamárka bezárta az ausztráliai üzemét
és Európából kezdett nyúlszőrt importálni.
Ausztrália Kínából is importál szőrmét, ami a világ legnagyobb szőrmeexportőre.
A tíz nyúlszőrme farmból, amelyben egy aktivista járt,
öt alkalmazta a nyulak élve kopasztását.
egy olyan módszert, amit 3 havonta ismételnek,
amíg a nyulak a drótketrecekben élnek.
A kopasztás hosszabb, jövedelmezőbb szőrmét eredményez
a nyíráshoz képest.
Ahogy a nyulak öregszenek, egyre kevesebb szőrük nő,
és végül fellógatják és megnyúzzák őket egy végső betakarításként,
néha úgy, hogy még életben vannak.
12 nyulat kell megölni egyetlen Akubra kalap elkészítéséhez.
Minden évben több, mint egymilliárd nyulat ölnek meg világszerte a szőrmeiparban.
A nyércek bundáját is gyakran használják szőrme gyanánt ruhákhoz,
kiegészítőkhöz és műszempillához is.
Mivel Ausztráliában nincs nyérc farm,
a szőrmét külföldről importálják.
A vadonban egyenként 2500 hektárnyi területet
foglalnának el.
Annak ellenére, hogy több generáció óta tenyésztik őket,
ezek a kíváncsi, társtalan állatok
nagyon szenvednek a fogságtól,
hiszen a kis ketrecekben tartós unalomnak és stressznek vannak kitéve,
ami őrült mozgáshoz és öncsonkításhoz vezet.
A tenyésznyércek életük négy-öt évét ezekben a ketrecekben töltik.
Ez idő alatt évente adnak életet egy-egy alomnak, amelyek közül 3-4 éli meg
a 6 hónapos kort, amikor megölik és megnyúzzák őket.
A gázkamrák és a kipufogó- gázzal teli dobozok
számítanak általános kivégzési módnak,
de ezek nem minden esetben okoznak halált, ezért előfordul, hogy nyúzás közben felébrednek.
„Igen, mocorog, rúgkapál odabent...”
„A holttestek alá bújva próbál levegőhöz jutni...”
Anális áramütés vagy egyszerűen a nyakuk eltörése
is elterjedt módszerek.
„Még lélegzik.”
A szőrmeipar másik gyakori áldozata a nyérc után a róka,
hasonló problémákkal néz szembe.
A kínai prémesállat-tenyésztők azt állítják, hogy olyan kicsi a profitjuk,
hogy nem engedhetnek meg maguknak a rókák megölésének egyéb módját,
mint a legbrutálisabban hatékony módszereket,
így sok rókát élve nyúznak meg, hogy időt és energiát spóroljanak.
Ausztráliában a brit telepesek által a rókavadászathoz honosított,
majd a későbbiekben a betelepített nyulak ritkítására használt rókák
ma kártevőnek vannak nyilvánítva az egész országban,
a becslések szerint a számuk meghaladja a hétmilliót.
A rókák vadászata és kilövése
magánterületen minden államban legális.
Az állomány ritkításához leggyakrabban használt 1080-as mérget
gyakran véletlenül megeszik az őshonos állatok
vagy a társállatok is, mint a kutya.
A 1080 színtelen, szagtalan és íztelen,
lassú és fájdalmas halált okoz az áldozatoknak.
Bár Ausztrália, az EU és az USA is
betiltotta a kutya- és a macskaprém importját,
a nyomozások azt mutatták, hogy a kutya- és macskaprémet
gyakran félrecímkézik róka-, nyúl- vagy nercprémnek.
Kínában minden évben kétmillió kutyát és macskát
szaporítanak, lopnak el házaktól vagy az utcáról,
raknak kis ketrecekbe,
néha napokig víz és étel nélkül szállítják őket,
hogy végül fellógassák, kivéreztessék, halálra verjék vagy fojtsák,
vagy élve megnyúzzák őket.
Ausztráliában évente 450000 kiskutyát adnak el.
85%-uk nem regisztrált szaporítóktól származik,
de a minimális ellenőrzés miatt
még a regisztrált tenyésztők is üzemeltethetnek szaporító telepeket
fajtiszta és keverék kiskutyákat is tenyésztve
a kisállatkereskedőknek, vagy online értékesítésre.
Ezeken a telepeken teljesen legális lehet
az anyakutyát egy sivár beton cellában tartani
egy fészerben napi 23 órában bezárva, folyamatosan megtermékenyítve.
Szeretetet és társaságot nem kapnak,
ehelyett szülőgépekként tartják őket.
Ezek a cuki kiskutyák több ezer dollárért kelnek el,
és gyakran szenvednek betegségektől, egyéb egészségügyi-,
vagy viselkedésbeli problémától
a körülmények miatt, amiknek a szaporító telepeken ki vannak téve,
és a sok generációnyi szelektív tenyésztés miatt.
„Jó napot!”
„Jó napot! Kapnak még a golden retrieverekből?”
„Igen, ha jól tudom, a golden retrieverek most szombaton érkeznek.”
„Most szombaton? OK.”
„És... honnan származnak?”
„Saját tenyésztőnk van.”
„De nem szaporító, ugye?”
„Természetesen nem.”
„Ó, milyen gyönyörűek!”
„És jó a tenyésztő?”
„Igen, természetesen, regisztrált tenyésztő.”
„De akkor nem... Annyi rossz dolgot hallottam a szaporítókról...”
„...ugye nem szaporítótelep?” „Persze, hogy nem.”
„A szaporítóknál mindig nagyon betegek a kutyusok.”
„Beteg kiskutyák.”
Eközben becslések szerint kóbor és megunt kutyákból és cicákból 200-250 000-t
altatnak el évente menhelyeken és gyepmesteri telepeken országszerte,
mely állatok többsége egészséges, csak éppen nem kell senkinek.
Az elmúlt években nagy nyilvánosságot kapott botrányok ellenére
az agárversenyek továbbra is nagyszabású és befolyásos
szerencsejáték- és szórakoztatóipari ágnak számítanak Ausztráliában és világszerte.
A hirtelen gyorsulásnál és az extrém sebességnél,
amivel ezek a nagy méretű kutyák üldözik a csalit a pályán,
elkerülhetetlenek az ütközések, esések és sérülések.
A leggyakoribbak az izomszakadások, ínszalagszakadások és lábtőcsonttörések.
Minden héten az ausztrál pályákon 200 bejelentett kutyasérülés történik,
és ebből becslések szerint 6-10 kutya hal meg a pályán,
vagy altatják el a verseny után.
Az agarak természetes élettartama 12-14 év.
A versenyagarak 18 hónapos korukban kezdik a karrierjüket,
és négy és fél éves korukban öregednek ki.
New South Wales-ben a pályafutásuk
átlagosan csak 363 napig tart.
13-17 ezer fiatal agarat ölnek meg évente Ausztráliában.
New South Wales-ben a 2016-tal bezárólag 12 év alatt
97 000 agár született, amelynek
50-70%-át megölték, mert lassúak voltak,
vagy nem voltak alkalmasak a versenyzésre.
Egyre több bizonyíték lát napvilágot azzal kapcsolatban,
hogy az agarakat gyakran embertelen módon ölik meg,
annak legolcsóbb formáját választva, amilyen a lelövés vagy agyonütés,
ahelyett, hogy fizetnének az elaltatásért.
A kutyák testét aztán gödrökbe dobják magánterületen,
vagy szétszórtan a bozótban.
Az élő állatok használata a csali üldözésére való betanításkor
bár illegális, széles körben elterjedtnek bizonyult.
Egy 2015-ös New South Wales-i vizsgálat szerint
a kiképzők 85-90%-a
használja ezt a módszert.
Rengeteg malacot, nyulat, oposszumot, csirkét és kismacskát
tépetnek szét csak azért, hogy megtanítsák ezeket
az egyébként kedves, nyugodt állatokat körbe szaladni egy pályán.
A lovak csontrendszere körülbelül 5 éves korukig fejlődik,
de gyakori, hogy a versenyzői karrierjük két évesen elkezdődik,
a magasabb díjak
és a gyorsabb anyagi megtérülés miatt.
Ez drasztikusan növeli a sérülések kockázatát,
közel 80%-nál lábszár fájdalmak,
vagy sípcsonti csonthártya gyulladás alakul ki.
A verseny utáni vizsgálatok gyakran mutatnak ki vért
a lovak légcsövében és tüdejében,
illetve a gyomorfekélyek gyakoribb előfordulását és súlyosságát
az edzések és a versenyek előrehaladtával.
A versenypályán fájdalmasan ostorozzák őket a nagyobb sebesség elérése érdekében.
A versenyszabályok tiltják az ostorozást a verseny kezdeti szakaszában,
de az utolsó száz méteren, amikor a lovak már fáradtak,
és nem reagálnak rá annyira, már nincsenek határok,
és gyakran könyörtelenül ostorozzák őket egészen a célvonalig.
A díjugratás statisztikailag 19-szer veszélyesebb az ügetőnél,
gyakran előforduló súlyos bukásokkal.
Nagyjából a díjugratásban használt lovak fele
tűnik el minden évben Ausztráliában,
csendben kivonják őket az iparból ismeretlen körülmények között,
többé nem versenyeznek és nem hall róluk senki,
vagy már a pályán megölik őket,
zöld ponyvák takarásában, hogy a verseny látogatói ne lássák.
Országszerte 11-12 000 versenylovat regisztrálnak évente,
miközben körülbelül ugyanennyi állat hagyja el az ipart,
főleg a gyenge teljesítmény, a nem megfelelő vérmérséklet, vagy sérülések miatt.
közülük sok sintéreknél végzi,
ahol állateledel készük belőlük, vagy versenyagarakkal etetik meg őket.
Mások annak a néhány engedélyezett lóvágóhídak egyikére kerülnek,
amelyek lóhúst exportálnak emberi fogyasztásra.
A lovakat a rodeókon is használják.
A tevéket az 1800-as években hozták be Ausztráliába, és szállításra használták őket.
Később az autók megjelenésével szabadon engedték őket a vadonban.
2008-ban, körülbelül 600 000-re becsülték a számukat.
Egy visszaszorító kormányprogramnak köszönhetően,
megfelezték a számukat azzal, hogy
gyakorlatilag helikopterről lelőtték őket,
illetve teherautókra rakva, vágóhidakra szállítottak őket
az USA-ba és a Közép-Keletre exportálás céljából.
Ezt a módszert napjainkban is alkalmazzák.
Miután egész életükben az embertől távol a szabadban éltek,
az erőszakos bánásmód és bezártság,
teljesen idegen számukra.
„Kicsit idegesnek tűnik”
„Ja kurvára idegesnek tűnik”
„Na húzzál előre te idióta”
Egyre több azoknak a vadonban élő tevéknek a száma,
amelyeket az egyre növekvő teve tejiparban használnak.
Mint egy egészségesebb alternatívája a tehéntejnek.
Ez kevésbe veszteséges, mint a légi vadászatuk.
6 - 10 millió állatot
használnak kísérleti célokra minden évben Ausztráliában,
beleértve 1-2 millió egeret is.
Sokak a kísérletek közül fájdalomcsillapitás nélküli sebészeti beavatkozásnak, mérgezésnek,
vagy betegségeknek teszi ki az állatokat.
Végül az összes egér, amelyet a kísérletekben használnak, meg lesz ölve,
mivel jogilag nem lehet szabadon engedni őket,
Szén-dioxid gáz vagy érzéstelenítő túladagolás,
gáz vagy injekció formájában a két leggyakoribb módja az egerek megölésének,
miután megszolgálták a létezésük célját.
Napjainkban sok tudományos kutatás foglalkozik
az emberi élettannak azon részeivel,
amelyben az állatok nem megfelelő alanyok.
Egy 2015-ös tanulmány, amelyet az Amerikai Nemzeti Egészségügyi Intézetek szövetsége végzett,
a gyógyszerek 95%-át találta sikertelennek,
amelyek bizonyítottan hatékonyak és biztonságosak voltak állatkísérletekben,
de az emberi kísérleteken kudarcba fulladtak.
Az állatkísérletekhez való kritika nélküli hozzáállás
és a potenciálisan pontosabb alternatívák figyelmen kívül hagyása
- mint az emberi szövetek és sejtek,
vagy állati tetemek tesztelése, szimulációk és számítógépes modellezése –
emberi életek tízezreibe,
és állatok milliárdjaiba kerülhet.
Több száz makákó, selyemmajom és pávián
található az ausztráliai kutatólaborokban.
Ezek három, a kormány által finanszírozott létesítményekben vannak elhelyezve.
Szigorúan őrzött biztonság mögött, elrejtve a nyilvánoság szeme elől.
Ezekben a laborokban sokrétű biológiai kiséreteket végeznek
ezeken a magas intelligenciával rendelkező állatokon mielőtt „leselejteznék” őket.
Más főemlősöket a cirkuszoknak tartanak fogságban,
és csak akkor engednek ki,
ha szórakoztatni kell a közönséget,
vagy az állatkert látogatóit.
A fogságban tartott oroszlánok és tigrisek ugyanezt a célt szolgálják Ausztráliában.
Életüket unalomban és frusztrációban töltik,
a fizető vendégek szórakoztatása érdekében.
Bár bemutatók a felszínen izgalmasak és szépek,
a látogatók ritkán látnak belőle eleget, hogy lássák az állatok
repetatív viselkedését, amely a fogságban
élő állatokat gyakran jellemzi,
melynek neve zoochózis.
Queensland trópusi melegében,
az Ausztráliai Seaworld-ökben található jegesmedvék fogságban élnek.
Ezek az állatok a természetben alkalmazkodtak
a fagyos sarkvidéki körülményekhez,
ahol akár több, mint 70 km-t is leúsznak egy nap alatt.
Évente átlagosan 3000km-es távolságot tesznek meg.
Itt korlátozva vannak és
egy kb. 30-40 méter széles területen élik le egész életüket.
A fókashowk nagy népszerűségnek örvendenek az állatkertekben.
Ahol a közönségnek a fókák betanult trükköket mutatnak be élelemért cserébe.
„És ez biztosítja, hogy számodra a tenger gyümölcsei olyan halászatból származnak,
amely segíti és védi a halállományokat, munkahelyeket, és a környezetet”
A színpad mögötti kis területen búslakodnak mint a többi állatkerti állatok.
Folytonosan ismétlődő köröket úsznak és elkeseredetten sírnak.
A delfinekről ismert, hogy a vadonban napi 65 km-t is leúsznak.
És folyamatosan mozgásban vannak, hogy élelmet találjanak,
játszanak és harcolnak a területeiken.
Egyedül ők osztoznak az emberek és az emberszabásúak
öntudat jellemvonásaival, ami együttérzést és intuíciót is jelent.
Nem lehet olyan körülményeket teremteni fogságban,
ami megadja mindazt, ami ezeknek a
kiemelkedő intelligenciával, és összetett értelemmel rendelkező állatoknak szükséges.
Az Ausztráliai Seaword-ökben található delfineknek a kb 80%-a
fogságban született, és soha nem lesznek szabadon engedve.
Egész életükben az élelemért cserébe produkálják magukat.
A jó előadás kulcsa
megtalálni az egyensúlyt az éhségérzetükben.
Ezek vitathatatlanul a parkok legnépszerűbb látványosságai.
Több mint 133 millió dolláros bevételi díjjal évente,
amelynek kevesebb, mint 1%-át költik
tényleges kutatásra, mentésre, és rehabilitációs kezdeményezésekre.
1985-ben az Ausztrál kormány úgy határozott,
nem épülhetnek új delfináriumok,
és a már meglévőket fokozatosan meg kell szüntetni.
Miután elegendő bizonyíték állt rendelkezésre a fogságban tartott cetfélékről,
hogy szenvednek a stressztől, viselkedési és születési rendellenességektől,
magas a halálozási arányuk, és rövidebb az élettartalmuk is.
Még akkor is, ha első pillantásra úgy tűnik, elégedettek a feltételekkel.
Mára már csak két létesítmény marad,
amelyek egy kiskapu miatt működhetnek,
mely lehetővé teszi, hogy a fogságban született állatokat megtartsák és bemutassák,
beleértve azokat is, amelyek mentett szabad delfinektől születtek.
Ezeket maguk kötelesek rehabilitálni, és szabadon engedni.
Ez a mentési gyakorlat – befogás és szabadon engedés -
lehetővé teszi a parkoknak, hogy egy erős génállományt tartsanak fent,
így a kapuk nyitva maradnak és a bemutatók folytatódnak.
Miután az ausztrál delfin parkoknak nem szabad
egészséges delfineket befogni, ez a gyakorlat marad a valóság
a világ más részén is, ahol állatokat használnak szórakoztatásra.
A Japán tengerparti Taiji városa gyakori hely a befogásukra
minden évben szeptembertől márciusig.
Több ezer delfint és más kisebb cetfélét
terelnek össze Taijit csendes öblében,
ahol kegyetlenül lemészárolják őket a helyi halászok,
akik mint kártékony állatokat vagy jövedelemforrást látnak csak bennük.
A delfingondozók figyelik és segítik a halászokat
a terelésben.
Majd kiválasztanak néhányat, amelyet elkülönítenek a mészárolni valóktól,
és akváriumokba és delfinparkokba szállítanak világszerte.
Ha egy nemzet nagyságát és erkölcsi fejlődését
megítélhetünk abból, ahogy az álatokkal bánik,
akkor vajon mit mond ez Ausztráliáról?
Mit mondana Új-Zélandról?
Az Egyesült Államokról?
Kanadáról?
Mexikóról?
Az Egyesült Királyságról?
Izraelről?
Spanyolországról?
Mit árul el ez rólunk, emberekről?
Az emberiség feljegyzett történelmében, összesen 619 millió embert öltek meg háborúban.
Mi ugyanennyi állatot ölünk meg 3 nap alatt.
És ebben nincsenek benne a halak és egyéb tengeri élőlények,
amelyeknek száma oly nagy, hogy csak tonnában mérhető.
De mielőtt megöljük, ki kell tenyészteni,
bezárni és kihasználni őket.
Élelem,
szórakoztatás,
ruha,
vagy kutatás céljából.
Az egész életüket a születéstől a halálig,
olyan iparágak irányítják, amelyeket kizárólag a profit érdekel.
Ez a szenvedés
és a vér
birodalma.
Azon fogyasztók által fizetve, akik úgy tudják, mindez etikus.
Szabad tartású, helyi és bio.
Hogy haláluk humánus volt.
Hogy az állatkínzás nincs jelen a mi országunkban,
és ha mégis, akkor a mi kormányunk, a mi hatóságaink,
megtalálják majd és megszüntetik.
És miért is gondolnánk másképp,
hiszen állatokat enni és felhasználni normális.
Mindig is ezt tettük.
Mert az áruházak polcain lévő termékek
annyira messze állnak már a valamikori egyénektől, melyek közül
egyesek csak rövid ideig,
míg mások hosszú éveken keresztül várták végzetüket.
Egyének, akik hozzánk és társállatainkhoz hasonlóan,
képesek szeretni,
örülni,
szomorúságot érezni és gyászolni,
Akik hozzánk hasonlóan képesek szenvedni,
élni akarnak,
és szabadnak lenni.
Hogy ne tárgyként,
haszonhozóként,
hanem egyénekként tekintsenek rájuk.
Teljesértékű lények,
nem pedig termelési egységek
és nem árukészlet.
Ő és ők, nem „az”.
Az igazság az,
hogy nem lehet emberségesen megölni valakit, aki élni akar.
Ez nem bánásmód kérdése,
vagy piszkos munka elvégzésének egy jobb módja.
Nagyobb ketrec kevesebb állattal,
vagy kevésbé fájdalmas gáz.
Hitegetjük magunkat, hogy jó életet éltek,
és a végén nem tudták, mi a végzetük,
és nem éreztek semmit.
Pedig de,
az utolsó óráikban, perceikben és másodperceikben,
ott a félelem, ott a fájdalom.
A vér szaga.
Fajtársaik sikolya,
Akikkel megosztották az életüket.
Nem akarnak meghalni,
élni akarnak.
Egy végzetes küzdelem az utolsó leheletükig.
Sosem éreztek kegyelmet vagy kedvességet,
ehelyett bántották őket,
nevettek rajtuk
beléjük rúgtak,
megverték őket.
Bábokként rángatták őket,
vagy ledarálták őket, mert a rossz nembe születtek.
Elvesszük a gyermekeiket.
Elvesszük a szabadságukat.
Elvesszük az életüket,
egyben és egészségesen küldjük őket a vágóhídra,
hogy feldarabolva és becsomagolva kerüljenek ki,
és azt mondjuk magunknak, hogy a kettő között
valami emberséges és etikus dolog történt.
És a folyamatban magunknak is ártunk.
„Az egészségügyi világszervezet ma közölt egy tanulmányt
a feldolgozott és vörös hús veszélyeivel kapcsolatban.”
Tönkretesszük a környezetünket,
több üvegház hatású gázt termelve az állat iparral, mint bármelyik másikkal.
Kivágva az erdőinket és kiirtva az őshonos állatfajainkat,
hogy helyet teremtsünk a telepeknek.
A világ szarvasmarha állománya annyi kalóriát fogyaszt,
ami elegendő lenne 8,7 billió ember számára
de minden kilencedik ember - 795 millió -
szenved krónikus alultápláltságban és 844 milliónak nincsen ivóvize,
miközben 1 liter tej előállításához 1 000 liter vizet használunk el,
és minden kg marhahúshoz 15 000 litert.
És mégis azzal legitimalizáljuk az állatokat használó iparágakat,
hogy normálisnak, szükségesnek és természetesnek tekintjük.
Az, hogy az állatok királysága, vagy legalábbis néhány faj
alsóbbrendű, mert nem emberspecifikus intelligenciával rendelkeznek,
mert gyengébbek és nem tudják magukat megvédeni.
Hiszünk a felsőbbrendűségünkben,
elértük, hogy erőt és hatalmat gyakorlunk
azok felett, akik alsóbbrendűnek mutatkoznak.
Ezzel az érveléssel már találkoztunk.
A fehér ember által, hogy rabszolgává tegye a feketét,
vagy hogy elvegye a földjeiket és gyermekeiket.
A nácik által, hogy megöljék a zsidókat.
A férfi által, hogy csendre és engedelmességre tanítsa a nőt.
Az a végzetünk, hogy újra és újra ismételjük a történelmünket?
Ez a felsőbbrendűségi érzés, ez az önzőség az,
ami meghatározza a fajunkat?
Vagy többre is képesek vagyunk?
„Épp most ettél, és mindegy milyen lelkiismeretesen rejtették el a vágóhidat mérföldek távolságában,
mindig bűnrészes maradsz.”
„Visszaértünk a motelba és megnéztük a vágóhídi felvételeket
az újszülött gidáról, és szerintünk lehet, hogy még életben van, úgyhogy visszamegyünk.
A magyar fordítás a Magyar Vegán Egyesület jóvoltából készült.