Iš bedvasiais laikomų žvėrių
miškuose, laukuose ir narvuose
kyla šauksmas, liudijantis
apie žmonių bedvasiškumą.
Vaizdai, esantys šiame filme, nėra pavieniai atvejai.
Visa medžiaga, jei nenurodyta kitaip, buvo nufilmuota Australijoje, tačiau
daugeliu atvejų reprezentuoja pramonės standartus visame Vakarų pasaulyje.
Dauguma žmonių laiko save gyvūnų mylėtojais.
Mes juos atpažįstame ne kaip daiktus
bet kaip kompleksines būtybes, su kuriomis mes dalijamės planeta,
savo gyvenimais,
namais.
Džiaugiamės, kai jiems malonu,
kenčiame, kai jiems skauda,
mėgaujamės jų sumanumu ir individualumu,
kai priimame juos į savo šeimas,
arba žavimės jais natūralioje stichijoje.
Mintis apie žalos ar kančios sukėlimą jiems daugeliui yra nepakeliama.
Taigi, dėl tų, kurie maitina, aprengia ar linksmina mus,
pasirenkame vadovautis naratyvu, kuris sumažina
arba iš viso panaikina jų kančias.
Gražus šeimos ūkis ir tobulas, mylintis ūkininkas.
Humaniška ir neskausminga pabaiga, nedidelė kaina, laimingai sumokėta už gerai nugyventą gyvenimą.
Abipusės naudos susitarimas.
Paslėpti už šio pasakojimo, už akių, už minčių
jie nebėra individai, labiau žinomi kaip gyvuliai,
beveidžiai produkcijos vienetai nesuvokiamo dydžio sistemoje,
neginami gyvūnų gerovės įstatymų, kurie saugo mūsų augintinius.
Jų kančios nematomos ir negirdimos.
Jų vertė nustatyta tik pagal jų naudingumą žmonijai,
pagrįsta įsitikinimu apie mūsų viršenybę
ir supratimu, kad "galima" lygu "teisinga".
Supratimu, kuriuo reikia suabejoti.
"Aussie Farms" pristato
"An Empire Project" filmą
Parašė, režisavo, redagavo ir prodiusavo
Asistuojantis direktorius
Pasakoja
Originali muzika
Pagrindinė fotografija
Bendraprodiuseris
Pirminiai tyrėjai
Asistuojantys prodiuseriai
Vykdantieji prodiuseriai
Partneriai prodiuseriai
Kiaulės
Naudojamos maistui, pramogoms, tyrimams
1960-aisiais Australijoje buvo apie 50,000 kiaulių fermų.
Šiandien yra mažiau nei 1400,
o bendras maistui veisiamų ir skerdžiamų kiaulių skaičius išaugo.
2015 m. duomenimis, 49 ūkiuose buvo 60 % visos šalies kiaulių populiacijos.
Daugumos kiaulių, auginamų maistui, gyvenimas prasideda paršiavimosi dėžėje,
mažame garde su narvu
sukurtame leisti paršeliams maitintis iš savo motinos, paršavedės,
tuo pačiu neleidžiant jai judėti.
Gimusių negyvų arba mumifikuotų paršelių dažnis
daugėja su kiekviena vada, nes paršavedžių kūnai tampa mažiau
pajėgūs susidoroti su dideliais vadų dydžiais, skatinamais pramonės.
10-18 % paršelių, kurie gimsta gyvi, neišgyvena iki nujunkymo amžiaus
dėl ligų, bado ar dehidratacijos,
arba netyčia sutraiškomi jų įstrigusių motinų.
Į mirusių skaičių įtraukti ir vados silpniausieji,
kurie laikomi ekonomiškai neperspektyviais ir užmušami darbuotojų.
Tie, kurie išgyvena pirmąsias dienas, yra žalojami be nuskausminimo,
jų uodegos ir dantys nupjaunami siekiant sumažinti kanibalizmą...
ir kaip atpažinimo priemonė išpjaunama ausų dalis arba įmušami žymekliai.
Jie atskiriami nuo motinų kai yra 3-5 savaičių amžiaus.
Dauguma bus skerdžiami po maždaug 5 mėnesių.
Paaugę jie yra perkeliami į auginimo gardus, kuriuose būna susigrūdę ant savo atliekų.
Kai kurios kiaulės yra pasiliekamos paršavedžių pakeitimui veisimo cikle,
kruopščiai atrenkamos pagal tikėtiną gebėjimą atsivesti dideles vadas.
Dauguma kiaulių fermų naudoja dirbtinį apvaisinimą, o ne natūralų poravimą,
nes tai leidžia apvaisinti 30-40 kiaulių patelių nuo vieno kuilio.
Darbuotojai surenka spermą atlikdami masturbaciją kuiliams,
tada suleidžia ją į paršavedę per pakeltą kateterį, žinomą kaip "kiaulienos gandras".
Kuiliai vis dar yra naudojami sujaudinti pateles prieš apvaisinimą,
bet jiems neleidžiama poruotis.
Patvirtinus nėštumą, paršavedė yra perkeliama į vieną iš dviejų tipų gardų
visam jos 16 savaičių nėštumo laikotarpiui.
Paršavedžių gardai yra atskiri narvai, kuriuose, kaip ir paršiavimosi dėžėse,
paršavedės gali žengti tik vieną ar du žingsnius pirmyn ar atgal
ir negali apsisukti.
Nors daugumoje Australijos kiaulidžių laipsniškai atsisakoma
paršavedžių gardų, jie išlieka visiškai legalūs, be nuobaudų už paršavedžių laikymą juose
ilgiau nei leistinos 5 dienos.
Tai panašu į paršavedžių gardų "draudimą" Europos Sąjungoje,
kuris iš tikrųjų leidžia laikyti juose iki 4 savačių per nėštumą.
Gavusios pasirinkimą, kiaulės pasileis
toli nuo miegojimo ir valgymo vietos.
Ekstremalus uždarymas sukelia sunkią psichologinę žalą.
Alternatyva - grupinis laikymas,
kai besilaukiančios kiaulės patalpinamos į mažus gardus betoninėmis grindimis.
Dėl vietos ir dirgiklių trūkumo kiaulės gali tapti agresyvios.
Tie, kurie įkrenta į nuotekų sistemą per grindų dangos tarpus,
paliekami badauti arba skęsti atliekų upėje.
Likus savaitei iki paršiavimosi,
kiaulės perkeliamos į paršiavimosi narvus,
kur jos liks kitas 4-6 savaites.
Dėl negalėjimo judėti paršavedės raumenys nusilps iki tiek, kad
jai bus sunku atsistoti ar atsigulti.
Kad sumažintų raumenų nusilpimą, darbuotojai privers ją atsistoti bent kartą per dieną.
Jai atsiras pragulos nuo kietų paviršių…
…arba prolapsai ir infekcijos dėl fizinės deformacijos
nuo daugkartinio paršiavimosi ir prastų sąlygų…
…kas taip pat gali sukelti dalinį paralyžių,
neleidžiantį jai pasiekti maisto ir vandens narvo priekyje…
…ar net gali baigtis mirtimi narve.
Ji beviltiškai žiūrės, kaip jos paršeliai suserga ir miršta
arba žalojami ir skriaudžiami darbuotojų, kol jie bus iš jos paimti.
Ji ištvers šį ciklą keturis kartus per dvejus metus,
kol bus pakeista ir išsiųsta skersti
arba užmušta ir išmesta vietoje.
Sąvoka "veisiama laisvėje" reiškia, kad kiaulės gimsta mažuose lauko statiniuose,
o visą likusį gyvenimą praleidžia tvartuose
su tomis pačiomis perpildymo, sveikatos ir elgesio problemomis kaip kiaulių fermoje,
būdamos iki kelių savo atliekose.
Galinčios gyventi 10-12 metų, dauguma kiaulių skerdžiamos sulaukusios vos 5-6 mėnesių,
kiaulidėje sukraunamos į transportavimo sunkvežimius
ir vežamos, dažnai dideliais atstumais, į skerdyklą
be maisto, vandens ar apsaugos nuo didelio karščio ar šalčio.
Skerdykloje jos lauks mažuose betoniniuose arba metaliniuose aptvaruose,
įprastai per naktį, vis dar be maisto ir ribotai arba visai negaudamos vandens.
Ryte jos jėga suvaromos į skerdimo patalpą,
dažnai naudojant elektrinį varytuvą.
Labiausiai paplitęs kiaulių apsvaiginimo ir žudymo būdas Australijoje,
naudojamas visose pagrindinėse kiaulių skerdyklose ir giriamas kaip "humaniškiausias"
ir efektyviausias pasirinkimas, yra anglies dioksido dujų kamera.
Besisukančių narvų sistema po du ar tris visiškai sąmoningas kiaules nuleidžia
į stipriai koncentruotas dujas,
kurios ima deginti jų akis, šnerves, sinusus, gerklę ir plaučius,
tuo pat metu jas dusindamas.
Mažesnė anglies dioksido koncentracija sukeltų mažiau skausmo ir streso,
bet užtruktų daug ilgiau kol kiaulės netektų sąmonės,
o tai būtų ekonomiškai neperspektyvu.
Paršavedės siunčiamos į kamerų gondolas po vieną.
Dėl jų dydžio dujos yra mažiau efektyvios,
kai kurios iš jų išeina iš dalies sąmoningos,
tokiu atveju jos po to dar gali būti svaiginamos elektra.
Išvertus per kitą kameros pusę,
kiaulėms perpjaunamos gerklės ir išleidžiamas kraujas.
Apsvaiginimas elektra, naudojamas mažesnėse skerdyklose,
turi daug didesnę nesėkmės tikimybę.
Netinkamas srovės stiprumas, apsvaiginimo padėtis ar taikymo trukmė
arba nepakankamai greitas gerklės perpjovimas
gali lemti tai, kad kiaulė bus tik paralyžiuota ir negalinti judėti,
tačiau vis dar galinti jausti skausmą
arba atgauti sąmonę kraujuodama.
Mirksėjimas ir ritmingas kvėpavimas yra stiprūs sąmoningumo rodikliai.
Vienas po kito jos yra užmušamos viena priešais kitą.
Svaiginimo pistoletai yra dar vienas pasirinkimas, naudojamas mažesnėse skerdyklose.
Įsiskverbiantysis pistoletas įšauna strypą per gyvūnų kaukolę,
kad pažeistų jų smegenis
ir neleistų jiems atgauti sąmonės,
o neįsiskverbiantys pistoletai sukelia bukos jėgos traumą, panašiai kaip plaktukas.
Norint veiksmingai apsvaiginti, pistoletas turi būti teisingai nukreiptas ir pridėtas
tinkamoje galvos dalyje,
o tai dažnai būna sunku padaryti, jei galva judinama.
Mačiusios, kad kitos kiaulės buvo nužudytos prieš jas
ar pajutusios kraujo kvapą ant grindų,
jos priešinasi eiti į užmušimo gardą.
Svaiginimo pistoletas dar mažiau efektyvus didesnėms kiaulėms, pavyzdžiui, paršavedėms.
Joms kaip alternatyva gali būti naudojamas šautuvas.
Šiuo atveju tikslumas yra dar sunkesnis.
Po to, kai nukraujuoja, kiaulės yra metamos į labai karšto vandens talpas
tam, kad suminkštinti jų odą ir pašalinti šerius bei plaukus.
Tos, kurios nebuvo tinkamai apsvaigintos ir užmuštos, galiausiai miršta nuskęsdamos.
Atliekos – odos, kaulai, kanopos, žarnos ir riebalai –
sunkvežimiais vežami į perdirbimo gamyklą, kur paverčiami taukais,
skirtais maistui, muilui, tepalams ir biokurui
arba kitais produktais, tokiais, kaip želatina.
Laukinės kiaulės buvo įvežtos su pirmuoju laivynu
ir dabar užima apie 40 procentų šalies,
daugiausia Kvinslande ir Naujajame Pietų Velse.
Kiaulių vaikymosi praktika yra tokia: medžiotojai paleidžia agresyviai treniruotus
šunis kad šie sektų, vytųsi ir apdraskytų gyvas kiaules,
laikytų jas prispaustas,
kol medžiotojai galės pasivyti ir nudurti jas peiliu.
Nepaisant to, kad laukinės kiaulės paskelbtos kenkėjais,
neretai medžiotojai išleidžia jaunus paršelius į nacionalinius parkus,
kad vėliau galėtų sugrįžti jų sumedžioti.
Kiaušinius dedančios vištos
Naudojamos maistui
Kiaušinius dedančių vištų gyvenimas prasideda perykloje.
Iš motininių paukščių surinkti kiaušiniai sandėliuojami, inkubuojami ir perinami 31 dieną.
Jaunikliai patinėliai ir patelės rūšiuojami ant konvejerių.
Čia, didžiausioje Australijos perykloje, jie buvo genetiškai modifikuoti,
kad patinėliai būtų kitokios spalvos nei patelės, todėl juos galima greitai rūšiuoti.
Negalintys dėti kiaušinių
ir būdami visiškai kitokios veislės nei mėsai auginami viščiukai,
šie patinėliai laikomi atlieka,
kaip ir deformuotos ar silpnos patelės.
Jie atrūšiuojami nuo sveikų patelių ant atskiro konvejerio
pirmąją gyvenimo dieną ir siunčiami į pramoninį smulkintuvą, vadinamą maceratoriumi.
Ši praktika yra teisėta ir RSPCA vadinama humaniška.
Mažesnėse peryklose gali būti naudojamos anglies dvideginio dujos
arba viščiukai tiesiog uždusinami plastikiniuose maišuose.
Visos komercinės kiaušinių fermos -
narvuose, tvartuose, laisvai laikomų, organiškų, RSPCA patvirtintų kiaušinių -
siejasi su viščiukų patinėlių žudymu,
kurių Australijoje per metus iš viso nužudoma apie 12 milijonų.
Tuo tarpu sveikos patelės toliau keliauja prie skausmingo snapų nukirtimo mašinų.
Vištų snapai nukertami tam, kad jos mažiau sužalotų viena kitą,
būdamos uždarytos kiaušinių fermose.
Tada viščiukai sukraunami į padėklus, ir sunkvežimiu vežami į jauniklių auginimo fermas,
kur praleis 4 mėnesius, kol pradės dėti kiaušinius.
Nedidelis patinėlių skaičius išvengs smulkintuvo,
kad kartu su patelėmis, atrinktomis perykloms,
pasitarnautų veisimui.
Kitos vištos siunčiamos į kiaušinių ūkius visoje šalyje.
Maždaug du trečdaliai iš 18 milijonų vištų dedeklių bet kuriuo metu Australijoje
yra laikomos bateriniuose narvuose.
Kiekviename pastate gali būti iki 100 000 vištų, kiekviename narve nuo 4 iki 20 vištų,
vienai vištai skirta vieta yra mažesnė nei A4 popieriaus lapas.
Jos negali ištiesti sparnų ar išreikšti natūralaus elgesio,
tokio kaip maudynės dulkėse, tupėjimas ant laktos ar kapstinėjimas ieškant maisto.
Dėl dešimtmečius trukusios genetinės manipuliacijos ir selektyvaus veisimo
jos deda kiaušinius beveik kasdien, iš viso iki 330 kiaušinių per metus,
kai laukinės vištos dėtų po 10-15 kiaušinių.
Senstant prasta aplinka ir fizinis stresas dėl dažno kiaušinių dėjimo
kenkia jų sveikatai. Tai pasireiškia laipsnišku visų plunksnų praradimu
ir skiauterės išbalimu, rodančiu anemiją.
Mirtys narvuose yra dažnos
ir dėl patalpų dydžio gali būti ilgai nepastebėtos,
o išlikusios vištos priverstos gyventi tarp pūvančių lavonų.
Naujesnės narvų sistemos surenka išmatas konvejeriu, esančiu po narvais,
o senesnės sistemos leidžia joms kauptis po narvais.
Paukščiai, kuriems pavyksta ištrūkti iš narvų, paliekami žūti mėšlo duobėse.
Sulaukus 18 mėnesių, daugiau nei metus pragyvenus narve, jų kiaušinių gamyba
bus tiek sulėtėjusi, kad jos bus laikomos išsekusiomis.
Jos yra "išgyvendinamos" - ištraukiamos iš narvų ir kišamos į dėžes,
dažnai dėl grubaus elgesio lūžta kaulai.
"Kaip dažnai joms lūžta kaulai?"
"Kiekvieną kartą, kai turiu vieną, jie lūžę."
"Kiekvieną kartą."
"Nustok verkšlenti arba aš sulaužysiu kitą koją."
Jos yra arba apnuodijamos dujomis ir po to užkasamos ar perdirbamos
arba siunčiamos į skerdyklą ir pakeičiamos naujomis 4 mėnesių amžiaus vištomis.
Iki 2016 metų nebuvo nacionalinių
standartų dėl to, kas gali būti vadinama laisvai laikomų vištų kiaušiniais.
Dabar laisvai laikomų vištų ūkiams maksimalus leidžiamas tankumas lauke yra
10 000 vištų viename hektare (vienas kvadratinis metras vienai vištai),
tačiau jos vis tiek didžiąją laiko dalį praleidžia sausakimšuose tvartuose.
Vištos natūraliai formuoja ir gyvena socialinėje hierarchijoje, vadinamoje kapojimo tvarka,
tačiau gali atpažinti tik apie 100 kitų vištų.
Tvartuose ar aptvaruose, gyvenant su tūkstančiais kitų paukščių,
jų negebėjimas išlaikyti šios kapojimo tvarkos sukelia chaosą.
Silpni paukščiai yra pešiojami be galimybės pabėgti.
Greitai plinta ligos.
2013 m. Naujojo Pietų Velso laisvai laikomų vištų fermoje kilus paukščių gripo protrūkiui,
kuriuo, kaip manoma, užsikrėsta nuo laukinių ančių,
teko paskersti daugiau nei 400 000 ūkio vištų.
Daugelis laisvai laikomų vištų fermų turi ir narvų fermas tame pačiame sklype,
o jų abiejų kiaušiniai patenka į tą patį pakavimo pastatą.
2009 m "Egg Corporation" atlikta duomenų analizė parodė, kad net 1 iš 6 kiaušinių,
parduotų kaip "laisvai laikomų vištų", buvo padėtas narvuose ar tvartuose laikomų vištų.
Kaip ir narvų fermose,
laisvai laikomos vištos siunčiamos skersti vos nuo 18 mėnesių amžiaus,
gerokai mažesnio už jų 10 metų natūralią gyvenimo trukmę.
Skerdykloje vištos kabinamos aukštyn kojomis ant judančio konvejerio.
Jos nuleidžiamos į elektrifikuoto vandens vonią, kad apsvaigtų
prieš gerklės pjovimą automatizuotu peiliu,
bet jei jos pakelia galvas, gali praleisti apsvaiginimo vonią,
tuomet patenka po peiliu visiškai sąmoningos
ir galiausiai paskęsta plikinančiame vandenyje tolimesniame procese.
Paskerstos vištos dažniausiai patenka į žemesnės kokybės vištienos produktus,
pavyzdžiui, į faršą, ar perdirbamos į paukštienos miltus, skirtus naudoti naminių gyvūnėlių maistui
arba sušerti fermose auginamiems gyvūnams.
Broileriai (mėsiniai) viščiukai
Naudojami maistui
Mėsai veisiami viščiukai, žinomi kaip broileriai
yra didesnė veislė nei dedeklės,
žmogaus įsikišimu sukurta taip, kad greitai išaugtų iki didžiulių dydžių.
Jų trumpas gyvenimas prasideda broilerių perykloje.
Nors šioje pramonėje naudojami ir patinai, ir patelės,
šios peryklos taip pat naudoja smulkintuvus
arba dujų kameras
silpniems ar deformuotiems paukščiams, kurie, tikėtina, nepriaugs skerdimui tinkamo svorio.
Išgyvenę vienos dienos jaunikliai sunkvežimiais vežami į broilerių auginimo fermas.
2016 metais Australijoje buvo 530 broilerių fermų,
kuriose vienu metu buvo laikoma apie 90 milijonų paukščių.
Kiekviename angare telpa 40-60 tūkstančių.
Per pirmąją gyvenimo savaitę 4–6 % mirtingumas yra normalu,
o tai prilygsta 1600–3600 negyvų viščiukų viename angare, maždaug 200–500 kasdien.
Daugumą jų darbuotojai ras mirusius,
o kiti, kurie atrodo silpni ar sužeisti, bus užmušti arba išmesti gyvi.
"Aš ten užmušiau 465"
"Buvo arti 1000 paukščių, kuriuos užmušiau 3-juose tvartuose"
„Aš užmušu ne tik ligonius“
„Aš užmušu tuos, kurie dar bėga“
"bet aš žinau, kad tai nėra gerai"
"Ar svarbu, jei jie čia vis dar cypsi?"
„Kartais jie netinkamai juos užmuša“
„Bet viskas, ką aš darau, tai tiesiog griebiu juos už sprando...“
"Tu žinai, kad padarei tai teisingai, jei nėra cypsėjimo"
"Kaklas sulaužytas"
"Negali čirškėti"
„Tu žinai, kad padarei teisingai, kai jis nebečirškia“
Augdami jie greitai užpildo laisvą erdvę pastate,
gyvena tarp susikaupusių savo išmatų.
Mirtingumas mažėja, tačiau mirtys vis dar yra įprastas reiškinys.
Netoli tvartų kūnai sukraunami ir kompostuojami.
Selektyvus veisimas, negalėjimas judėti dėl susigrūdimo,
dirbtinis apšvietimas ir intensyvus naudojimas antibiotikų, kurie gerina pašarų pasisavinimą,
lėmė, kad šiuolaikiniai viščiukai broileriai
pasiekia skerdimui tinkamą 3 kilogramų svorį vos per 35 dienas.
Tai žymiai daugiau, nei natūralaus augimo pikas - 2 kg per 96 dienas.
Jų kūnai sunkiai atlaiko šią didelę fizinę įtampą,
todėl dažnai pasitaiko skeleto, širdies ir medžiagų apykaitos sutrikimų.
90 % tų, kurie patenka į skerdyklą, pastebima nenormali eisena.
Patalpos nėra valomos visą 5–7 savaičių ciklą,
todėl susidaro didelė amoniako koncentracija, kuri gali sudirginti ir nudeginti odą
bei apsunkinti kvėpavimo sistemą.
Viščiukams, parduodamiems su RSPCA patvirtinta etikete,
įrengiama viena lakta patalpos viduryje,
tačiau kitos sąlygos ir procesai yra identiški.
Depopuliacija vyksta esant neryškiam apšvietimui vidury nakties,
kai paukščiai būna ramiausi ir nemato, kas vyksta.
Paprastai juos gaudo rankomis pagal kontraktą dirbančios komandos
ir sukiša į plastikines dėžes,
po to dėžės sukraunamos į sunkvežimius transportavimui į skerdyklą.
Kaip ir vištos dedeklės, jie šiurkščiai kabinami už kojų į automatizuotą kablių liniją,
tada panardinami į elektrinę apsvaiginimo vonią,
galvas pakeliantys paukščiai lieka visiškai sąmoningi,
o tada jiems gerklę perpjauna besisukantys ašmenys.
Darbuotojas stovi šalia su peiliu dėl paukščių, kurie išvengė pirmųjų ašmenų.
Kalakutai
Naudojami maistui
Fermų kalakutai buvo selektyviai veisiami,
kad užaugtų tokie dideli, jog nebegali natūraliai poruotis,
todėl kalakutų pramonė paremta dirbtiniu apvaisinimu,
parodytu čia, laisvai laikomų kalakutų fermoje, Viktorijoje,
bei laikomu įprasta praktika
kai kuriose Australijos kalakutų peryklose.
Šie labai smalsūs paukščiai auginami panašiai kaip broileriai.
10 000 - 14 000 viename tvarte atitinka 6 kalakutus viename kvadratiniame metre.
Genetiniai pakeitimai ir dirbtinis apšvietimas dėl šėrimo padidinimo
prisideda prie augimo greičio, dvigubai didesnio nei jų laukinių gentainių.
Jie greitai pasiekia svorį, kurio jų kojos negali išlaikyti.
Gyvenant tarp savo atliekų, žaizdos gali greitai tapti užkrėstos.
Mirčių dažnis didėja su amžiumi
iki vidutiniškai 3-5 % patelių
arti jų 12 savaičių gyvenimo trukmės fermose pabaigos,
ir 10-12 % patinų arti jų 16 savaičių gyvenimo trukmės pabaigos.
Nugaišę paukščiai surenkami ir išmetami kaip šiukšlės.
Likusieji sunkvežimiais vežami į skerdyklą,
kur jie yra daužomi, spardomi ir mušami,
kol kabinami aukštyn kojomis ant skerdimo linijos.
Mažesnėse skerdyklose gali būti naudojami atskiri žudymo kūgiai.
Australijoje kasmet užmušama nuo 4 iki 5 milijonų kalakutų,
kurių didžioji dalis perkama ir suvartojama per Kalėdas.
Likusią metų dalį ar net metus jie būna užšaldyti.
Antys
Naudojamos maistui, pramogoms, aprangai
Kaip ir viščiukų broilerių atveju, ančių peryklose naudojami smulkintuvai
silpniems arba deformuotiems ančiukams, kurie, tikėtina, neišgyventų.
Ančių auginimas turi daug panašumų su broilerių ir kalakutų auginimu.
Išvežti iš peryklos pirmąją gyvenimo dieną
ančiukai sparčiai užauginami vos per 7 savaites,
kartu su tūkstančiais kitų laikomi
retai valomose patalpose, kur dažnos ligos ir mirtys.
Antys yra vandens gyvūnai, todėl natūraliai turi silpnus kojų ir šlaunų sąnarius
nes paprastai joms nereikia ilgą laiką išlaikyti kūno svorio.
Ten, kur yra paviršinio vandens, antys plūduriuoja ilgą laiką,
taip sumažindamos įtampą jų raumenų ir skeleto sistemai.
Tačiau, kai paviršinio vandens nėra,
kaip daugumoje Australijos fermų, įskaitant ir laisvai laikomų ančių fermas,
antys turi laikyti visą kūno svorį ant kojų iki 7 savaičių
(veisimui laikomos antys dažnai daug ilgiau),
todėl atsiranda šlubavimas, sąnarių išnirimas ir kaulų lūžiai.
Selektyvus veisimas, kurio tikslas - auginti antis kuo greičiau ir kuo sunkesnes,
kartu su nepakankamu
jauniklių kaulų sistemos formavimusi
prideda dar daugiau įtampos jų ir taip silpniems kojų ir šlaunų sąnariams.
Neturėdamos vandens net galvoms panardinti,
antys negali išlaikyti švarių akių, šnervių ir plunksnų,
todėl padidėja ligų ar aklumo rizika.
Gyvenimas tarp savo atliekų ir dėl to atsirandantis didelis amoniako kiekis
gali sukelti skausmingus pėdų nudegimus ir paaštrinti žaizdas bei sužalojimus.
Šios prastos aplinkos sąlygos ir susigrūdimas
dažniausiai sukelia neurologines ligas, kai dėl koordinacijos sutrikimo, galvos ir kaklo drebėjimo
atsiranda paralyžius, traukuliai, koma ir mirtis.
Kai darbuotojai randa sergančias ar sužeistas antis,
jos nužudomos sulaužant kaklus.
Po 49 dienų jos surenkamos į dėžes
ir kraunamos į sunkvežimius, kad būtų išsiųstos į skerdyklą.
Daugelis neišgyvena kelionės.
Kaip vištos ir kalakutai,
antys už kojų kabinamos ant skerdimo linijos.
Įprasta elektrinė apsvaiginimo vonia vėlgi ne visada yra efektyvi,
nes daug paukščių lieka sąmoningi, kai jiems pjaunamos gerklės,
ir galiausiai miršta nuo kraujo netekimo arba paskendimo nuplikymo talpoje.
Nuo 2018 m. trys Australijos valstijos
uždraudė pramoginį laukinių ančių šaudymą žiaurumo pagrindu,
tačiau Viktorijoje, Pietų Australijoje ir Tasmanijoje
tokia praktika išlieka legali kasmet atvirojo sezono metu.
Vandens paukščių populiacija Viktorijoje nuolat mažėjo,
o 2017 m. pasiekė mažiausią skaičių per 34 metus,
tačiau medžioklė tęsiasi dėl išaugusio verslo
pelkes supančiose kaimo bendruomenėse
bei bendro medžiotojų malonumo ir pasitenkinimo.
Kompiuterinio modeliavimo skaičiavimai ir gelbėtojų stebėjimai pelkėse
rodo, kad ančių šaudytojai palieka mažiausiai tiek pat sužeistų ir nesugautų paukščių,
kiek užmuša ir sugauna, o tai sudaro tūkstančius ančių,
paliktų kentėti ar mirti nuo negydomų sužalojimų.
Be to, daugelio teisiškai saugomų rūšių,
tokių, kaip retų ir nykstančių strazdanotųjų ančių
kūnai buvo rasti pelkėse medžioklės sezono metu
dėl to, kad šauliai arba prieš šaudydami nenustatė rūšies,
arba vis tiek šaudė jos nepaisydami.
Maždaug 80 % pasaulio pūkų ir plunksnų, naudojamų
tokiems daiktams kaip striukės, miegmaišiai ir patalynė, atkeliauja iš Kinijos,
kur gyvas ančių ir žąsų pešimas tebėra įprasta praktika.
Tai apima skausmingą plunksnų išplėšimą iš paukščių odos,
paliekant atviras ir kruvinas žaizdas.
Šis procesas kartojamas daug kartų, kol paukščiai galiausiai paskerdžiami.
Nustatyta, kad net tiekėjai, pretenduojantys gauti Atsakingo Pūkų Standarto sertifikatą,
užsiėmė gyvų paukščių pešimu.
Galiausiai, neįmanoma žinoti, ar konkretūs pūkų produktai
Australijoje ar kitur yra iš tokių ūkių.
Karvės
Naudojamos maistui, pramogoms, drabužiams, vaistams
Kaip ir žmonės, karvės yra stipriai motiniškos būtybės,
kurios užmezga glaudžius ryšius su savo jaunikliais
ir turi pagimdyti, kad gamintų pieną.
Pieno fermose jos priverstinai apvaisinamos,
kad kasmet gamintų pieną.
Dažniau nei natūralus kergimas taikomas dirbtinis apvaisinimas,
kuris reikalauja, kad darbuotojas įkištų ranką į karvės išangę
palaikyti jos gimdos kaklelį, kol suleidžiama sperma, surinkta iš buliaus.
Jų jaunikliai paimami praėjus vos kelioms valandoms po gimimo,
kad jiems skirtą pieną būtų galima surinkti ir parduoti žmonių varojimui.
Per kelias dienas po atskyrimo
motinos mūkia dieną ir naktį,
ieškodamos savo jauniklių.
Yra žinoma, kad jos gali sielvartauti kelias dienas ar net savaites.
Vyriškos lyties veršeliai
laikomi nenaudingais pieno pramonei
todėl, kad jie negalės gaminti pieno.
Jie penkias dienas laikomi izoliuoti, tada suvaromi į sunkvežimį
ir siunčiami į skerdyklą.
Jie gali būti paliekami be maisto paskutines 30 gyvenimo valandų.
Išbadėję, sumišę ir beviltiškai trokštantys prieraišumo,
jie šaukiasi savo motinų skerdyklos aptvaruose,
kur bus paskersti kitą rytą.
Tie, kurie išvengia apsvaiginimo arba yra netinkamai apsvaiginti,
skerdžiami būdami sąmoningi.
Apie 700 000 veršelių paskerdžiami kaip pieno pramonės atliekos
kasmet vien tik Australijoje.
Nedidelis skaičius veršelių patinų auginamas ilgiau, iki 20 savaičių,
kad būtų paskerstas veršienai.
Veršelių patelės taip pat laikomos izoliuotos,
šeriamos pieno pakaitalu,
kad galiausiai prisijungtų prie ciklo po to, kai bus apvaisintos.
2-3 kartus per dieną laktuojančios karvės suvaromos į melžimo tvartą
ir prijungiamos prie pramoninių melžimo aparatų.
Natūraliomis sąlygomis jos gali gyventi iki 20 metų.
Pieno ūkiuose jos tarnauja tik nuo 4 iki 8 metų,
kai kurios neatlaiko krūvio
dėl nuolatinio apvaisinimo ir pieno gaminimo iki 10 kartų daugiau
nei gamintų natūraliai.
Visos kitos siunčiamos skersti, kai jų pieno gamyba pradeda lėtėti
arba jos tampa per daug sužalotos, kad galėtų tęsti.
Jautienos pramonėje taip pat pirmenybė teikiama dirbtiniam apvaisinimui, o ne natūraliam kergimui.
Veršeliams, auginamiems jautienai, atliekamos įvairios skausmingos chirurginės procedūros
be anestezijos - ragų šalinimas ar nupjovimas,
žymeklių segimas į ausis,
kastracija naudojant ašmenis
arba praktika vadinama žiedavimu,
kai elastinga guma tvirtai užveržiama ties sėklidžių pagrindu
o tai riboja kraujo tekėjimą, kol jos galiausiai supūva ir nukrenta.
Ženklinimas karšta geležimi.
Tiems, kurie suserga, paprastai trūksta veterinarinės priežiūros ir jų būklė greitai blogėja.
Vaistai, įskaitant antibiotikus, augimo hormonus, vitaminus ir papildus
bei progesteroną nėštumui palaikyti, yra švirkščiami
arba įvedami į makštį
ar per burną.
Šios ir kitos įprastinės procedūros, tokios kaip rūšiavimas ar nėštumo tikrinimas,
reikalauja galvijus priverstinai suvaryti per sistemą kieme
į sutramdymo dėžę.
"Po velnių, apsisuk tu, kvaila kale"
"Nagi tu, storas šūdo gabale"
Maždaug 40 % visos Australijos jautienos pasiūlos
ir 80 % jautienos, parduodamos didžiuosiuose šalies prekybos centruose,
gaunama iš galvijų, kurie paskutinius 10–15 % savo gyvenimo praleido
susigrūdę ištryptuose šėrimo aptvaruose,
kur jie penimi grūdais prieš skerdimą iki 18 mėnesių.
Jie įstumiami į skerdimo dėžę, iš kurios desperatiškai stengsis ištrūkti.
"O taip!"
"Po velnių, apsiramink, šikniau"
Svaiginimo pistoletas yra labiausiai paplitęs karvių svaiginimo būdas,
tačiau mažesni pistoletai dažnai yra neveiksmingi prieš tokius didelius gyvūnus,
nes sukelia tik skausmą ir ribotą judėjimą, bet ne sąmonės praradimą.
Šautuvas yra mažiau paplitusi alternatyva.
Be to, kad mato gyvūnus, priešais juos apsvaiginamus,
užmušamus, kartais net apdorojamus,
daugeliu atvejų jie taip pat yra priversti išgirsti savo likimą iš kitos patalpos.
Nėštumo metu paskerstos karvės negimusių veršelių kraujas,
žinomas kaip veršelio vaisiaus serumas arba galvijų vaisiaus serumas,
yra labai vertingas farmacijos pramonei
ir kainuoja 600 dolerių už litrą.
Karvių ir veršelių kailiai siunčiami į odos gamyklas, kad būtų paversti odomis,
kurių dauguma vėliau išvežama į užsienį.
Yra paplitęs klaidingas supratimas,
kad oda yra šalutinis mėsos pramonės produktas dėl atliekų mažinimo.
Daug tiksliau būtų sakyti, kad tai yra gretutinis produktas,
kartais ekonomiškai vertingesnis už mėsą
tiek, kad vis daugiau gyvūnų
žudoma dėl odos, o ne dėl mėsos.
Pigi oda, skirta naudoti batams, rankinėms ir kitiems aksesuarams,
taip pat importuojama į Australiją, JAV ir Europą
iš besivystančių šalių, tokių kaip Indija ir Bangladešas.
Kadangi hinduizmo religijoje karvės laikomos šventomis,
jų skerdimas yra nelegalus 24-ose iš 29-ių Indijos valstijų.
Kad būtų legaliai paskerstos dėl odos,
jos pirmiausia turi būti gabenamos šimtus ar tūkstančius kilometrų
į vieną iš penkių valstijų, kuriose leidžiama skersti, arba per sieną į Bangladešą.
Priklausomai nuo maršruto ir gyvūnų skaičiaus
– kartais tūkstančiais – didžioji dalis šio gabenimo gali vykti pėsčiomis.
Rengiantis kelionei, daugumai prie kanopų kalamos pasagos
ir į nosį standžiai įveriamos virvės.
Išsekusios, išalkusios ir ištroškusios daugelis jų griūva pakeliui,
priverčiamos atsistoti tempiant jų nosių virves ar sulaužant uodegas,
mušant lazdomis, arba įtrinant į akis čili pipirų.
Likusią kelionės dalį jos grūdamos į sunkvežimius ir iš jų,
jos ragais perveria ir badosi viena kitai, o jų kaulai dažnai lūžta.
Tos, kurios patenka į skerdyklą, skerdžiamos viena kitos akivaizdoje
be išankstinio apsvaiginimo,
kai kurioms oda lupama net esant gyvoms.
Oda mirkoma toksiškose cheminėse medžiagose,
kurios, kaip žinoma, sukelia vėžį bei lėtines odos ligas,
dažnai tai daro vaikai.
Pagrindinė rodeo mintis
yra fizinė silpnesnių, labiau pažeidžiamų būtybių kontrolė ir dominavimas prieš jas.
Veršeliai, jaučiai ir buliai fiziškai provokuojami
žiūrovų pramogoms
maždaug 240-yje rodeo renginių, vykstančių kasmet visoje Australijoje.
Šie gyvūnai, kurie paprastai yra paklusnūs, užkulisiuose patiria uodegos sukimą,
baksnojimą elektra
ir kitokį fizinį smurtą,
taip pat metalinių spyglių ir dirželių, suveržtų aplink pilvą, naudojimą
kad priverstų juos spardytis ir atrodyti laukiniais.
Atsižvelgiant į pramoginio šou intensyvumą ir rizikos veiksnius,
sužeidimai yra neišvengiami.
„Jam tiesiog sunku išlaikyti tą jautį ant visų keturių kojų“
„Jis panaudos savo jėgą, kad pakeltų jautį nuo žemės“
"Ką aš jums sakau, šis jautis tikrai
nenori bendradarbiauti su šiuo kaubojumi čia šįvakar, žmonės!"
"Taip, ką aš ir sakau, jis nenori nieko
padaryti dėl šio vakaro varžybų"
"Niekada negalvokite, kad šie galvijai nėra prižiūrimi,"
"nes jie yra prižiūrimi visiškai nepriekaištingai"
Veršelių ir jautukų gaudymas virve apima išsigandusių gyvūnų gaudymą kilpavirve
kai jie bando pabėgti, grubų jų trūkčiojimą iki sustabdymo,
dažnai sukeliant tokias pasekmes kaip mėlynės, lūžusios galūnės, ragai ar net kaklai,
raiščių plyšimas, vidinis kraujavimas ir poodinių audinių pažeidimai.
Avys
Naudojamos maistui, aprangai
„Žiemos ėriavimas“ – tai avių apvaisinimo praktika, siekianti
kad jos atsivestų ėriukus žiemos mėnesiais,
o tai reiškia, kad jų ėriukai nujunkomi pavasarį, kai ganyklos būna derlingiausios.
Nors tai leidžia ėriukams augti greičiau,
10–15 milijonų naujagimių ėriukų – maždaug vienas iš keturių –
miršta per 48 valandas nuo gimimo dėl stipraus šalčio.
Avių augintojams tai vis dar yra geriau,
nei didesnės šiltesniųjų mėnesių ėriukų pašarų sąnaudos.
Merino veislė, sudaranti apie 80 % Australijoje pagaminamos vilnos,
buvo selektyviai išvesta taip, kad avių oda būtų susiraukšlėjusi,
dėl ko užauga labai didelis kiekis vilnos,
bet avys labiau pažeidžiamos parazitų infekcijos.
Siekiant sumažinti užteršimą ir parazitų infekcijos riziką ėriukams, kurie sulaukia vasaros,
jų uodegos yra nukerpamos ar visiškai nupjaunamos
bei tuo pat metu dažnai jiems yra pašalinama dalis odos.
Nupjaunama oda aplink jų sėdmenis
bei metalinėmis žirklėmis nukerpamas uodegos pagrindas.
Jei ėriukai yra jaunesni nei 6 mėnesių,
yra legalu tai daryti be nuskausminimo.
Avių kirpėjams mokama pagal nukerpamų avių skaičių, o ne pagal valandas,
todėl greitis yra didesnis prioritetas nei tikslumas
ir nėra reikalavimų formaliam apmokymui ar akreditacijai.
Po kelerių metų, kai nebegali užauginti tiek vilnos,
kad būtų pelninga, avys siunčiamos skersti ir parduodamos kaip aviena,
o mėsai auginami ėriukai yra užmušami tarp 4 ir 12 mėnesių amžiaus.
Tai žymiai mažiau, nei jų natūrali 12-14 metų gyvenimo trukmė.
19 milijonų iš 32 milijonų kasmet Australijoje užmušamų avių
patenka į gyvulių pardavimo aikšteles,
tarpinę vietą tarp fermų ir skerdyklų arba privačių pirkėjų,
kur gyvūnai, įskaitant galvijus, veršelius, arklius, naminius paukščius ir kiaules,
parduodami aukciono būdu.
Karščio stresas, dehidratacija, išsekimas arba jau iš anksčiau esama prasta būklė
yra dažnos mirčių pardavimo aikštelėse priežastys.
Didžiąją dalį avių skerdyklos perka mėsai.
Joks gyvūnas skerdykloje noriai neina į mirtį.
Svaiginimas elektra ir vėl pasirodo neefektyvus,
sukeliantis tik skausmą ir dar labiau gąsdinantis gyvūnus
jų paskutinėmis akimirkomis.
Apsvaiginimo pistoletas nėra geriau.
"Daryk kaip liepta"
"Po velnių, būk ramiai"
„Sėskis, atsigulk, apsiversk, taip“
"Geras berniukas, dabar pakelk galvą, taip"
"Jis daro tai, kas jam liepta"
Nepriklausomai nuo to, kaip apsvaiginimas atrodo veiksmingas,
neįmanoma tiksliai žinoti, ar gyvūnas
visiškai prarado sąmonę ir nejaučia skausmo,
ar tiesiog yra paralyžiuotas ir negali judėti, bet vis tiek viską jaučia.
Iš baimės ir nevilties kai kurie sugeba trumpam pasprukti,
tiesiogiai susidurdami su priešakyje buvusių gyvūnų kūnais,
o paskui priversti grįžti atgal, žinodami, kad jie bus sekantys.
Ožkos
Naudojamos maistui, aprangai
Ožkos auginamos pienininkystei taip pat kaip ir karvės,
pakartotinai apvaisinamos, kad būtų užtikrintas nuolatinis pieno tiekimas.
Australijos nišinės pramonės, turinčios tik apie 65 fermas
ožkų pienas parduodamas kaip lengviau virškinama alternatyva,
tinkama žmonėms, kurie alergiški karvės pienui.
Pasaulyje daugiau žmonių geria ožkų nei bet kurio kito gyvūno pieną.
Patinėliai, dėl negalėjimo gaminti pieno
paprastai laikomi atliekomis ir užmušami netrukus po gimimo,
o patelės užauginamos ir pačios tampa pieno gamintojomis,
tačiau kai kurie ūkiai augins ir parduos ožkų perteklių mėsai.
Laktuojančios motinos melžiamos du kartus per dieną
iki 10 metų prieš skerdimą.
Gyvenimo pike jos pagamina 4 litrus pieno per dieną. Jis parduodamas šviežias
arba paverčiamas sūriu, sviestu, ledais, jogurtu ir muilu.
Australija yra didžiausia ožkienos eksportuotoja pasaulyje,
didžioji jos dalis keliauja į JAV.
Tik 10 % gaunama iš fermose veisiamų ir mėsai auginamų ožkų, likusi dalis – iš ganyklų ožkų –
laukinės veislės, kilusios iš pabėgusių naminių ožkų,
kurias į Australiją atgabeno Europos naujakuriai.
Šios laisvai klajojančios ožkos sugaunamos ir vežamos
į šėryklas, žinomas kaip ožkų depai, kur prieš skerdimą jos nupenimos.
Besilaukiančių gyvūnų nusiuntimas skersti nėra retenybė,
kai kurie neišvengiamai atsiveda jauniklius sunkvežimiuose ar laikymo aptvaruose
prieš pat suvarymą į skerdimo patalpą.
Jų jaunikliai lieka mirti iš bado ar pažeidžiamumo,
šaukdamiesi jų negyvų motinų.
Žuvys
Naudojamos maistui, moksliniams tyrimams
Lašiša yra populiariausia Australijoje valgoma žuvis,
kasmet suvartojama beveik 40 000 tonų.
Jos auginamos atviroje jūroje povandeniniuose narvuose,
daugiausia įlankose pietinėse ir vakarinėse Tasmanijos pakrantėse
dėl vėsesnių vandenų.
Kiekviename narve gali tilpti iki 60 tūkst. žuvų,
perkeltų iš vidaus peryklos 12-18 mėn. amžiaus.
Joms augant erdvės narvuose mažėja,
kol jos ankštai susispaudžia.
2017 m. Australijoje, Norvegijoje, Čilėje, Škotijoje ir Kanadoje atliktas fermų lašišų tyrimas
parodė, kad maždaug pusė žuvų tokiose fermose yra kurčios
dėl pagreitinto augimo, deformuojančio jų garso receptorius.
Tasmanijos vakarinėje pakrantėje esančiame pasaulio paveldo sąraše įtrauktame Macquarie uoste
yra didžiausia žuvų ūkių koncentracije šalyje.
Čia yra trys pagrindiniai lašišų pramonės žaidėjai - Tassal, Huon ir Petuna,
kuriems priklauso kelios fermos, kuriose yra iki 2 dešimčių narvų.
Per vienerius metus iki 2016 m. rugsėjo mėn. uoste atsirado daugiau nei
21 tūkst. tonų nesuvalgyto žuvų maisto ir nenusakomas kiekis išmatų.
Dėl tokio didelio užterštumo vandenyje pavojingai sumažėja deguonies kiekis
ir padidėja ligų rizika,
o tai prisideda prie daugybės mirčių fermose.
Daugybė masinio mirtingumo incidentų 2015–2018 m.
buvo siejami su uždusimu dėl mažo deguonies kiekio,
žmogaus klaidų ir ligų.
Didžiausia iš trijų kompanijų, „Tassal“,
giriasi priimtinu 83 % išgyvenamumo rodikliu visose savo fermose.
Po 15–18 mėnesių šiuose vandenyno narvuose, kai kiekviena lašiša sveria apie 7 kg,
jos yra įsiurbiamos per vamzdį
į žuvų surinkimo laivą, kur jos nedelsiant užmušamos
arba gyvos talpose gabenamos į sausumoje esančią apdirbimo vietą.
"Barramundi" auginamos visose Australijos valstijose, išskyrus Tasmaniją.
Šaltesnėse pietinėse valstijose
jos auginamos kartu su tūkstančiais kitų žuvų mažose uždarose talpyklose.
Šiaurinėse valstijose
jos auginamos jūriniuose narvuose, panašiuose į lašišų fermas
arba lauko tvenkinių sistemose, kuriose taip pat auginami upėtakiai.
Tariamai humaniškas ūkiuose auginamų žuvų surinkimo ir žudymo būdas –
jas įsiurbti į ledinį vandenį, kad mirtinai sušaltų.
Tai toli nuo humaniškumo - lėta ir skausminga mirtis,
kartais užtrunkanti pusvalandį.
Žuvys, žudomos dėl sašimio – japoniško delikateso, suteikiančio gaivumą,
yra nuduriamos į galvą prieš prapjaunant jungo veną,
o tada sudedamos atgal į ledą nukraujuoti.
Parduotuvėse ir restoranuose, kuriuose eksponuojamos gyvos žuvys,
klientai, norintys šviežumo,
gali pasirinkti, kurią žuvį jie norėtų užmušti.
Trys ketvirtadaliai Australijoje suvartojamų jūros gėrybių yra importuojamos iš kitų šalių,
reikšmingiausios rūšys yra krevetės, lašiša ir tunas.
Komerciniai žvejybos traleriai paskui save per vandenį tempia didelius tinklus
ir beatodairiškai gaudo visas žuvų rūšis jų kilvateryje.
Maždaug 85 % pasaulio žuvų išteklių
šiuo metu žvejojama visu pajėgumu arba vykdoma perteklinė žvejyba.
Esant dabartiniam tempui,
numatoma, kad iki 2048 m. mūsų vandenynuose nebeliks žuvų.
Triušiai
Naudojami maistui, aprangai, experimentams bei kaip augintiniai
Australijos triušių auginimo pramonė patiria sunkumų.
Labai užkrečiamos ligos, įvestos siekiant išnaikinti laukinius triušius,
pernešamos vabzdžių, gali greitai išnaikinti ištisas fermas,
o kitos sunkiai konkuruoja
su pigesne medžiotojų spąstuose pagautų ir užmuštų laukinių triušių kaina.
Fermose auginami mėsiniai triušiai visą savo gyvenimą praleidžia
vieliniuose narvuose, pakabintuose virš grindų,
negalėdami išreikšti jokio natūralaus elgesio, pavyzdžiui, kasinėjimo, slapstymosi ar šokinėjimo.
Ant grindų po jais susikaupusios išmatos
sukuria didelį amoniako kiekį.
Veisimui laikomos triušių patelės tokiomis sąlygomis gali būti verčiamos gyventi
iki 56 savaičių, kol susilaukia 7-tos vados.
Dauguma triušių, galinčių gyventi 8–12 metų, yra užmušami sulaukę 12 savaičių.
Kasmet Australijoje moksliniams tyrimams ir bandymams
naudojami 3–4 tūkstančiai triušių,
daugelis jų atkeliauja iš šio objekto Viktorijoje.
Dauguma Australijoje parduodamų kailių gaminių yra importuojami iš užsienio,
didžioji jų dalis – triušių kailiai.
2015 m. aprangos prekės ženklas Akubra nutraukė savo veiklą Australijoje
ir pradėjo importuoti triušių kailius iš Europos.
Australija taip pat importuoja kailius iš Kinijos, didžiausios kailių eksportuotojos pasaulyje.
Iš dešimties triušių kailių fermų, kurias aplankė slaptas tyrėjas,
pusė užsiėmė gyvų triušių kailio pešimo praktika.
Procesas kartojamas kas 3 mėnesius,
kitu metu triušiai gyvena vieliniuose narvuose.
Pešiojami plaukai yra ilgesni, pelningesni
palyginus su nukirptais.
Senstant triušiams užauga mažiau kailio,
galiausiai jie yra pakabinami ir nulupamas kailis,
kartais jiems dar esant gyviems.
12 triušių nužudoma, kad būtų galima pagaminti vieną Akubra kepurę.
Visame pasaulyje kasmet dėl ​​kailio nužudoma daugiau nei milijardas triušių.
Audinės
Naudojamos aprangai, kosmetikai
Audinės yra įprastas šaltinis aprangai,
aksesuarams ir net priauginamoms blakstienoms.
Kadangi Australijoje audinių fermų nėra,
jų kailiai importuojami iš užsienio.
Gamtoje viena audinė gyvena
iki 10-ties kvadratinių kilometrų pelkių buveinių plote.
Nepaisant to, kad ištisas kartas buvo veisiami kailiui,
šie iš prigimties smalsūs ir atsiskyrėliai gyvūnai
labai kenčia nelaisvėje,
ankštuose vieliniuose narvuose, kur nuolat patiriamas nuobodulys ir stresas
juos priveda prie paklaikusio žingsniavimo ir savęs žalojimo.
Veisimui naudojamos audinės šiuose narvuose laikomos nuo ketverių iki penkerių metų,
kasmet atsiveda vadą, iš kurios išgyvena po 3 ar 4 jauniklius,
kurie yra užmušami ir nulupami 6 mėnesių amžiaus.
Dujų kameros arba uždaros dėžės, užpildytos variklio išmetamosiomis dujomis,
yra įprastas audinių užmušimo būdas,
tačiau ne visada mirtinas, todėl kai kurios atsipeikėja kailio lupimo metu.
"Taip, jis juda, spardosi..."
"Slepiasi po lavonais, kad gautų oro..."
Elektros smūgis per įrankį išangėje arba tiesiog kaklo sulaužymas
yra dažnos alternatyvos.
"Jis vis dar kvėpuoja"
Lapės
Naudojamos aprangai, pramogoms
Po audinių, lapės yra antras dažniausiai fermose dėl kailio auginamas gyvūnas,
patiriantis daugybę tų pačių problemų.
Kinijos kailių augintojai teigia, kad jų maržos yra tokios mažos,
kad jie negali sau leisti žudyti lapių niekuo kitu,
išskyrus pačius žiauriausius metodus,
tad, taupant laiką ir pastangas, daug lapių nulupamos gyvos.
Lapes į Australiją atgabeno britų naujakuriai dėl savo tradicinio lapių medžioklės sporto,
vėliau siekdami kontroliuoti atgabentų triušių plitimą.
Lapės dabar visoje šalyje yra priskiriamos kenkėjams,
jų skaičius siekia daugiau nei 7 mln.
Lapių medžioklė ir šaudymas
asmeninėje žemėje yra teisėtas visose valstijose.
Dažnai netyčia suvartojami vietinių laukinių gyvūnų
ar gyvūnų kompanionų - šunų,
"1080" nuodų jaukai yra labiausiai paplitęs būdas mažinti lapių skaičių.
"1080" yra bespalviai, bekvapiai ir beskoniai nuodai,
sukeliantys lėtą, kankinančią mirtį visoms aukoms.
Šunys
Naudojami kaip augintiniai bei pramogoms, moksliniams tyrimams, aprangai
Nors Australija, ES ir JAV
uždraudė importuoti šunų ir kačių kailius,
tyrimai rodo, kad Kinijos šunų ir kačių kailiai
dažnai yra klaidingai ženklinami kaip lapių, triušių arba audinių.
Kiekvienais metais Kinijoje apie 2 milijonai šunų ir kačių
auginami, pavagiami iš namų arba paimami iš gatvių,
sukišami į vielinius narvus
ir kartais vežami kelias dienas be maisto ar vandens,
kad būtų pakarti, nukraujuotų, būtų mušami, mirtinai pasmaugti
ar net nulupti gyvi.
Australijoje kasmet parduodama apie 450 tūkstančių šuniukų.
Maždaug 85 % šuniukų yra iš neregistruotų veisėjų,
tačiau, esant minimaliai priežiūrai,
net registruoti veisėjai gali valdyti šuniukų "fabrikus",
tiekdami tiek grynaveislius, tiek mišrūnus šuniukus
pardavimui naminių gyvūnėlių parduotuvėse arba internetu.
Tokuose "fabrikuose" gali būti visiškai legalu
laikyti kales, uždarytas skurdžiose betoninėse kamerose
tvarte 23 valandas per dieną, nuolat apvaisinamas.
Jos negauna meilės ir draugystės,
vietoje to su jomis elgiamasi kaip su veisimo mašinomis.
Šie mieli šuniukai, parduodami už tūkstančius dolerių,
dažnai kenčia nuo ligų ar kitų sveikatos sutrikimų
arba elgesio sunkumų,
kurie jiems išsivystė dėl sąlygų fermose
ir kelių kartų selektyvaus veisimo.
"Labas, kaip sekasi?"
"Taip, gerai. Ar gausi daugiau auksaspalvių retriverių?
„A, taip, auksaspalviai retriveriai, jei aš neklystu, atvyks šį šeštadienį"
"Šį šeštadienį? Gerai"
„Ir... iš kur jie atvyksta? Ar jie iš...“
"Turime savo veisėją"
"Ar tai šuniukų ferma?"
"Aišku, kad ne"
"O, jie tokie gražūs!"
"O tai geras veisėjas?"
"Taip, tikrai, jie yra registruoti"
„Taigi, tai ne... aš girdėjau blogų dalykų apie šuniukų fermas..."
"Ar tai ne šuniukų ferma?" "Aišku, kad ne."
"Iš šuniukų fermos jūs gautumėte sergančius šuniukus"
„Sergančius šuniukus.“
Apytiksliai 200–250 tūkst. atsisakytų ar beglobių šunų ir kačių
kasmet visoje šalyje užmigdoma prieglaudose,
didžioji dauguma jų yra sveiki, bet nereikalingi.
Nepaisant daugybės pastaraisiais metais plačiai nuskambėjusių skandalų,
kurtų lenktynės tebėra didelė ir galinga
azartinių lošimų ir pramogų industrija Australijoje ir visame pasaulyje.
Spartus įsibėgėjimas ir didžiulis greitis,
kuriuo šie dideli šunys vejasi jauką takeliu,
neišvengiamai baigiasi susidūrimais, kritimais ir sužalojimais.
Dažniausiai pasitaiko raumenų plyšimai, raiščių plyšimai ir liemens lūžiai.
Kiekvieną savaitę pranešama, kad Australijos trasose sužeista iki 200 šunų,
apie 6–10 kurtų miršta lenktynių metu
arba yra užmigdomi po jų.
Kurtų natūrali gyvenimo trukmė yra 12–14 metų.
Lenktyniniai kurtai savo „karjerą“ pradeda būdami maždaug 18 mėnesių amžiaus
ir baigia sulaukę 4,5 metų.
Naujajame Pietų Velse jų karjera
vidutiniškai trunka tik 363 dienas.
Australijoje kasmet žūva nuo 13 iki 17 tūkst. jaunų kurtų.
Iš 97 tūkst. kurtų, išvestų Naujajame Pietų Velse
per 12 metų laikotarpį iki 2016 m.,
50–70 % ar daugiau buvo užmušti, nes buvo laikomi per lėtais
arba netinkamais lenktynėms.
Daugėja įrodymų,
kad kurtai dažnai užmušami nehumaniškais būdais.
Dresuotojai renkasi pigesnį užmušimą - šautuvu ar vėzdu,
vietoje to, kad sumokėtų veterinarui už eutanaziją.
Tada šunų kūnai gali būti išmesti į duobes privačiose valdose
arba išbarstyti krūmynuose.
Gyvų gyvūnų naudojimas dresuojant kurtus persekioti masalą,
nors ir neteisėtas, bet plačiai paplitęs.
2015 m. Naujojo Pietų Velso tyrimo duomenimis,
85–90 % dresuotojų
užsiima tokia praktika.
Nenusakomi kiekiai išsigandusių paršelių, triušių, oposumų, vištų ir kačiukų
buvo sudraskyti dėl tikslo išmokyti
įprastai švelnaus, ramaus būdo šunis bėgti trasa.
Arkliai
Naudojami pramogoms, moksliniams tyrimams, farmacijai, maistui
Žirgų skeletas nėra subrendęs iki maždaug 5 metų,
tačiau dažniausiai jų lenktynių karjera prasideda tada, kai jiems tik dveji,
dėl didelių piniginių prizų troškimo
bei greitesnės investicijų grąžos.
Tai drastiškai padidina traumų riziką.
Iki 80 % kenčia nuo blauzdų skausmo
ar nugaros metakarpinės ligos.
Atlikus tyrimus po varžybų,
žirgų trachėjose ir plaučiuose rasta kraujo,
taip pat nustatyta, kad, treniruotėms ir lenktynėms progresuojant,
daugėja skrandžio opų.
Trasoje jie skausmingai plakami, kad greičiau bėgtų.
Varžybų taisyklės riboja plakimą ankstesniuose varžybų etapuose,
tačiau paskutiniuose šimtuose metrų, kai žirgai būna pavargę
ir mažiau geba reaguoti, ribų nėra
ir jie dažnai nenumaldomai plakami iki pat finišo linijos.
Lenktynės šuoliais statistiškai yra 19 kartų pavojingesnės nei lenktynės be kliūčių,
smarkūs kritimai yra dažnas reiškinys.
Maždaug pusė žirgų, dalyvaujančių šuolių lenktynėse,
kasmet Australijoje pradingsta -
tyliai pasitraukia iš šios industrijos nežinomomis aplinkybėmis,
daugiau niekada nelenktyniauja ir apie juos nieko nebeišgirstama,
arba žūva trasoje -
uždengiami žaliomis uždangomis, kad žiūrovai jų nematytų.
Nacionaliniu mastu kiekvienais metais naujai užregistruojama 11–12 tūkst. lenktyninių žirgų,
o maždaug tiek pat jų palieka šią industriją,
daugiausia dėl prastų rezultatų, netinkamo temperamento ar traumų.
Daug jų patenka į užmušimo vietas,
kur užmušami naminių gyvūnėlių ar lenktyninių kurtų ėdalui.
Kiti patenka į vieną iš dviejų licencijuotų arklių skerdyklų,
kurios eksportuoja arklieną žmonių maistui.
Arkliai taip pat naudojami rodeo.
Kupranugariai
Naudojami pramogoms, aprangai, moksliniams tyrimams, farmacijai, maistui
Kupranugariai buvo atgabenti į Australiją 1800-aisiais, kad būtų naudojami kaip transportas,
o, atsiradus automobiliams, paleisti į gamtą.
Apskaičiuota, kad iki 2008 m. jų skaičius siekė apie 600 tūkstančių,
o tai paskatino vyriausybę įgyvendinti skerdimo projektą,
kuris veiksmingai sumažino jų skaičių perpus,
visų pirma šaudant juos iš sraigtasparnių,
taip pat apsupant juos ir gabenant į skerdyklas
dėl eksporto į Jungtines Valstijas ir Vidurio Rytus.
Ši praktika tęsiasi ir šiandien.
Visą gyvenimą praleidus laisvai klajojant be žmogaus kontakto,
staigus uždarymas ir priverstinis laikymas
jiems visiškai svetimas.
"Šiek tiek piktas"
"Taip, jis velniškai piktas"
"Na, eik, po velnių, į priekį, tu kvailas šikniau"
Vis daugiau gamtoje sugautų kupranugarių
nukreipiami į kupranugarių pienines – besiplečiančią pramonę,
kuri reklamuojasi kaip sveikesnė alternatyva karvių pieno produktams
ir mažiau išeikvojanti alternatyva naikinimui iš sraigtasparnių.
Pelės
Naudojamos moksliniams tyrimams bei kaip augintiniai
Nuo 6 iki 10 milijonų gyvūnų
kasmet Australijoje naudojami mokslinių tyrimų ir bandymų tikslais,
tarp jų 1–2 milijonai pelių.
Daugelis šių eksperimentų apima chirurgines procedūras be skausmo malšinimo
arba žalojimą toksinais ar ligomis.
Galiausiai visos pelės, kurioms buvo atlikti tyrimai ar bandymai, bus nužudytos,
nes jų negalima legaliai išleisti iš laboratorijos.
Uždusinimas anglies dioksidu arba anestetiko izoflurano perdozavimas
įkvepiant ar suleidžiant yra du įprasti pelių žudymo būdai,
kai jos atliko savo paskirtį.
Šiomis dienomis moksliniai tyrinėjimai ir atradimai
susiduria su žmogaus fiziologijos niuansais,
dėl kurių gyvūnai nėra tinkami tyrimų modeliai.
2015 m. JAV Nacionalinis Sveikatos Institutas
atrado, kad stulbinantys 95 % visų vaistų,
kurie yra saugūs ir veiksmingi atliekant bandymus su gyvūnais,
žlunga bandymuose su žmonėmis.
Nekritiškas pasitikėjimas bandymų su gyvūnais rezultatais,
neatsižvelgiant į galimai tikslesnes alternatyvas -
žmogaus audinius ir ląsteles,
lavonus, simuliatorius ir kompiuterinius modelius,
galėjo kainuoti svekatą ir gyvybes dešimtims tūkstančių žmonių
ir milijardams gyvūnų.
Egzotiniai gyvūnai
Naudojami moksliniams tyrimams, pramogoms
Šimtai makakų, marmozečių ir babuinų
kasmet pristatomi Australijos tyrimų laboratorijoms
iš trijų valstybės finansuojamų veisimo įstaigų.
Intensyviu saugojimu paslėptos nuo visuomenės akių,
šios laboratorijos atlieka įvairius biomedicininius eksperimentus
su šiais labai protingais gyvūnais prieš juos išmesdamos.
Kiti primatai laikomi nelaisvėje cirkuose,
kur jie paleižiami iš didžiulo nuobodulio narvelyje
tik tam, kad galėtų atlikti pasirodymą žiūrovams…
arba zoologijos soduose.
Nelaisvėje Australijoje laikomi liūtai ir tigrai tarnauja tam pačiam tikslui –
gyvena nuobodulio ir frustracijos pilną gyvenimą
dėl pramogos lankytojams, kurie už tai moka.
Nors iš pradžių šių ir kitų egzotinių gyvūnų stebėjimas
gali sukelti nuostabą ir susijaudinimą, nedaugelis lankytojų stebi pakankamai ilgai,
kad atpažintų gyvūnų elgesio pasikartojamumą -
požymį psichologinės ligos, būdingos visiems nelaisvėje laikomiems gyvūnams,
vadinamos zoochoze.
Tropiniame Kvinslando karštyje,
"Sea World" ("Jūros pasaulyje") gyvena vieninteliai Australijoje nelaisvėje laikomi baltieji lokiai.
Šie gyvūnai yra natūraliai prisitaikę
prie stingdančių Arkties sąlygų ir gamtoje
gali nuplaukti daugiau nei 70 km tik per 24 valandas,
o vidutinis per metus nukeliaujamas atstumas yra 3000 km.
Čia jie visą gyvenimą laikomi
maždaug 30 x 40 metrų ploto aptvare.
Ruoniai ir delfinai
Naudojami pramogoms
Ruonių pasirodymai yra populiari atrakcija zoologijos soduose,
kur ruoniai mokomi atlikti triukus už maistą prieš didelę auditoriją.
"Ir tai yra garantija, kad jūsų jūros gėrybės yra iš žvejybos vietos,
kuri padeda apsaugoti žuvų išteklius, darbo vietas ir aplinką."
Ne pasirodymų metu jie nyksta mažuose aptvaruose kaip ir bet kuris kitas zoologijos sodo gyvūnas,
nuolat plaukioja pasikartojančiais ratais, arba šūkauja iš kančios.
Žinoma, kad laukinėje gamtoje delfinai nukeliauja iki 65 km per dieną
ir nuolat juda – ieško maisto,
žaidžia ir pešasi tarpusavyje savo pulkuose.
Jie kaip ir žmonės bei didžiosios beždžionės
turi savivokos bruožą, taip pat yra įrodymų apie jų intuiciją ir empatiją.
Nėra tokios laikymo nelaisvėje vietos,
kuri galėtų patenkinti visus šių labai protingų, kognityviškai sudėtingų
gyvūnų elgesio poreikius.
Maždaug 80 % Australijos "Sea World" ("Jūros pasaulio") delfinų
buvo išveisti nelaisvėje ir niekada negalės būti paleisti,
visą gyvenimą praleis kasdien atlikdami pasirodymus už atlygį maistu.
Pasiekti tinkamą alkio lygį prieš pasirodymus
yra esminė aplinkybė geram pasirodymui.
Pasirodymai be abejonės yra populiariausia parko atrakcija.
Iš daugiau nei 133 milijonų dolerių, kasmet surenkamų už lankytojų įleidimą,
mažiau nei 1 proc. išleidžiamas
jų labai reklamuojamoms tyrimo, gelbėjimo ir reabilitacijos iniciatyvoms.
Australijos federalinė vyriausybė 1985 m.
nusprendė nebesteigti delfinariumų,
o esamus palaipsniui panaikinti,
gavusi įrodymų, kad nelaisvėje esantys banginių šeimos gyvūnai
kenčia nuo streso, elgesio sutrikimų, veisimo problemų,
didelio mirtingumo ir trumpesnės gyvenimo trukmės,
net jei iš pirmo žvilgsnio jie gali atrodyti patenkinti savo sąlygomis.
Šiandien liko tik du objektai,
galintys toliau veikti dėl įstatymų spragos,
leidžiančios laikyti ir demonstruoti nelaisvėje gimusius gyvūnus,
įskaitant tuos, kurie buvo išveisti iš išgelbėtų laukinių delfinų,
kurie patys turi būti reabilituoti ir paleisti.
Ši gelbėjimo, veisimo ir paleidimo praktika
leidžia šiems parkams išlaikyti stiprų genofondą,
ir užsitikrinti, kad jų pasirodymai galėtų tęstis ir įėjimai liktų atidaryti.
Nors Australijos delfinų parkai negali
sugauti ir importuoti sveikų laukinių delfinų, tai tebėra
gyvūnų pramogų industrijos realybė kitur pasaulyje,
o Japonijos pakrantės miestas Taiji yra įprasta gaudymo vieta.
Kiekvienais metais nuo rugsėjo iki kovo
tūkstančiai delfinų ir kitų mažų banginių šeimos gyvūnų
yra suvaromi į ramią Taiji įlankėlę
ir žiauriai išskerdžiami vietinių žvejų,
kurie juos laiko pajamų šaltiniu arba kenkėjais.
Pastebėta, kad delfinų dresuotojai padeda žvejams
ganyti delfinus.
Atrenka keletą, kurie išvengs skerdimo,
ir vietoje to bus gabenami į akvariumus bei delfinų parkus visame pasaulyje.
Jei apie tautos didybę ir jos moralinę pažangą
galima spręsti pagal tai, kaip joje elgiamasi su gyvūnais...
ką tai sako apie Australiją?
Ką tai sako apie Naująją Zelandiją?
Jungtines Valstijas?
Kanadą?
Meksiką?
Jungtinę Karalystę?
Izraelį?
Ispaniją?
Ką tai sako apie mus, kaip rūšį?
Per visą mūsų užrašytą istoriją 619 milijonų žmonių buvo nužudyti karuose.
Tiek pat gyvūnų mes nužudome kas 3 dienas
ir į tai net neįskaičiuotos žuvys bei kitos jūros būtybės,
kurių nužudoma tiek daug, kad matuojama tonomis.
Bet prieš juos nužudydami turime juos veisti,
uždaryti ir išnaudoti
maistui,
pramogoms,
aprangai,
ir tyrimams.
Visas jų gyvenimas nuo gimimo iki mirties
yra kontroliuojamas industrijų, kurioms rūpi tik pelnas.
Imperija iš
kentėjimo
ir kraujo.
Apmokama vartotojų, kuriems sakoma, kad elgesys su gyvūnais buvo etiškas.
Laisvai laikomi, vietiniai, organiški.
Kad jų mirtys buvo humaniškos,
kad žiauraus elgesio su gyvūnais čia, mūsų šalyje, nebūna,
o jeigu būna, tai mūsų valdžia, mūsų institucijos
tai suras ir likviduos.
Ir mes, vartotojai, neturime pagrindo galvoti kitaip,
nes valgyti ir naudoti gyvūnus yra normalu,
mes tai darėme per amžius.
Kadangi prekybos centrų lentynose parduodami produktai
yra labai nutolę nuo kažkada egzistavusių individų,
kai kurių tik trumpam,
kai kurių - metų metus be atokvėpio.
Individų, kurie, kaip ir mes ar mūsų augintiniai, kuriuos mes taip mylime,
geba jausti meilę.
Laimę.
Sielvartą ir gedulą.
Kurie, kaip ir mes, gali jausti kančią.
Mūsų troškimą gyventi,
būti laisviems,
būti matomiems ne kaip objektai,
ne kaip nauda kitiems,
o kaip tai, kas esame kaip individai.
Būtybės su teise būti,
ne produkcijos vienetai.
Ne žaliava.
Jis, ji, ir jie, ne "tai".
Tiesa ta,
kad nėra humaniško būdo nužudyti to, kas nori gyventi.
Tai ne elgesio klausimas
ir ne geresnių būdų, kaip padaryti neteisingą dalyką.
Didesnių narvų, mažesnio gyvulių tankio
ar mažiau skausmingų dujų.
Mes sakome sau, kad jie gyveno gerą gyvenimą,
ir kad pabaigoje jie nesupranta, kas jų laukia,
ir nieko nejaučia.
Bet jie jaučia.
Paskutinėmis valandomis, minutėmis ir sekundėmis
visada yra baimė, visada yra skausmas.
Kraujo kvapas.
Riksmas kitų jų rūšies narių,
su kuriais jie dalijosi gyvenimu.
Niekada nėra noro mirti,
o tik desperacija gyventi,
įnirtinga kova iki paskutinio atodūsio.
Ir niekada jiems nerodomas gailestingumas ar gerumas,
iš jų tyčiojamasi,
juokiamasi,
jie spardomi,
mušami,
mėtomi kaip skudurinės lėlės
arba siunčiami į smulkintuvą, nes gimė netinkamos lyties.
Mes paimame jų vaikus.
Mes atimame jų laisvę.
Mes atimame jų gyvybes,
siunčiame juos sveikus į skerdyklą,
kad iš jos jie išeitų kaip supakuoti gabalai,
ir mes sakome sau, kad ten kažkaip
įvyko kažkas humaniško ir etiško.
Ir tuo pačiu kenkiame sau.
„Pasaulio sveikatos organizacija šį rytą paskelbė ataskaitą
apie perdirbtos ir raudonos mėsos pavojų...“
Mes naikiname savo aplinką,
per gyvulininkystę išmesdami daugiau šiltnamio efektą sukeliančių dujų nei bet kuri kita industrija,
naikindami savo miškus ir žudydami mūsų vietinius gyvūnus,
kad padarytume vietos fermoms.
Vien pasaulio galvijai suvartoja tiek maisto,
kiek kalorijų reikia 8,7 milijardo žmonių,
tačiau vienas iš devynių žmonių – 795 milijonai –
kenčia dėl nuolatinės nepakankamos mitybos, o 844 milijonams trūksta švaraus vandens,
kai 1000 litrų vandens yra sunaudojama pagaminti 1 litrui pieno,
ir 15 000 litrų - vienam kilogramui jautienos.
Ir vis dėlto mes ir toliau teisiname gyvulininkystę
teigdami, kad tai normalu, būtina ir natūralu.
Kad gyvūnų karalystė ar tam tikros rūšys joje
yra žemesnės už mus, nes joms trūksta mūsų specifinio tipo intelekto,
nes jie yra silpnesni ir negali apsiginti.
Mes tikime, kad dėl savo tariamo pranašumo
mes užsitarnavome teisę naudotis jėga, įtaka ir viešpatavimu
prieš tuos, kuriuos mes laikome prastesniais, siekdami savo trumparegiškų tikslų.
Tai pateisinimas, kuris jau buvo naudojamas anksčiau.
Baltųjų - laikyti vergais juodaodžius
ar atimti jų žemes ir vaikus.
Nacių - žudyti žydus.
Vyrų - nutildyti ir užguiti moteris.
Ar mes pasmerkti kartoti istoriją vėl ir vėl?
Ar šis pranašumo kompleksas, šis grynas egoizmas
apibrėžia, kas mes esame kaip rūšis?
O gal mes galime kažką daugiau?
"Jūs ką tik pavalgėte ir, kad ir kaip skrupulingai skerdykla
yra paslėpta už didelio atstumo, čia yra bendrininkavimo."
Parašė, režisavo, redagavo ir prodiusavo
Asistentas Direktorius
Pasakojo
„Mes ką tik grįžome į motelį ir žiūrėjome šiandienos filmuotą medžiagą
iš skerdyklos aptvarų. Ten yra naujagimis ožiukas,
ir manome, kad yra tikimybė, kad jis vis dar gyvas, todėl grįšime atgal."
Originali filmo muzika
Pirminiai tyrėjai
Nacionalinė tyrimo grupė
Bendraprodiuseris
Asistuojantys prodiuseriai
Vykdantieji prodiuseriai
02:30
Vykdantieji prodiuseriai
5:30
Vykdantieji prodiuseriai
8:30
Vykdantieji prodiuseriai
Partneriai prodiuseriai
Pagrindinė fotografija
Tyrimai
Skerdimo statistika Scenarijaus pagalba
Pasakojimo garso patobulinimas
Papildoma filmuota medžiaga
Ypatingai ačiū
... ir daugybei anoniminių tyrėjų ir gelbėtojų priekinėse linijose.
Didžiuojamės, kad mus palaiko "Voiceless: The Animal Protection Institute"
Prieglaudos scenos filmuotos "Edgar's Mission Farm Sanctuary"
Finansavimo pagalbininkai