Ca fiare lipsite de suflet batjocorim,
în păduri, câmp și vizuini,
strigătul urcă pentru a fi martor
la golul din sufletul oamenilor.
Imaginile din acest film nu sunt cazuri izolate.
Tot materialul, dacă nu e specificat altfel, a fost filmat în Australia,
dar în majoritatea cazurilor, reprezintă standardele industriei din occident.
Majoritatea oamenilor se consideră iubitori de animale.
Nu le vedem ca fiind obiecte,
ci ca ființe complexe cu care împărțim planeta,
viețile noastre,
căminele noastre.
Ne place să le vedem fericite,
suferim când le vedem suferind,
cinstind inteligența și individualitatea lor
când le primim în familiile noastre
sau când le admirăm în mediul lor natural.
Gândul că le-am provoca durere sau suferință nenecesare este, pentru mulți, insuportabil.
Așa că, în privința celor care ne hrănesc, ne îmbracă sau ne distrează,
alegem să credem o poveste care le minimizează suferința
sau care o elimină complet.
Ferma idilică de familie și fermierul clasic, iubitor.
O moarte umană și fără durere – un preț mic pentru o viață bine trăită.
O înțelegere pentru beneficiu reciproc.
Ascunse în spatele acestei povești, departe de noi și de gândurile noastre,
ele încetează a mai fi indivizi, majoritatea făcând parte dintr-un „efectiv”,
unități de producție fără chipuri într-un sistem cu o magnitudine de neînțeles,
excluse din legile care protejează contra abuzului animalele care ne țin companie.
Suferința lor, nevăzută și neauzită.
Valoarea lor, calculată doar prin folosul adus omenirii,
argumentată printr-o credință în propria superioritate
și prin faptul că puterea înseamnă privilegiu.
Un fapt care trebuie pus la îndoială.
DOMINAȚIE
PORCII
Folosiți pentru mâncare, divertisment, cercetare
În anii '60, erau în jur de 50.000 de ferme de porci în Australia.
Astăzi, sunt mai puțin de 1400
și totuși, numărul total de porci înmulțiți și uciși pentru hrană a crescut.
Din 2015, 49 de ferme adăpostesc 60% din populația totală de porci a țării.
Majoritatea porcilor exploatați pentru hrană își încep viața într-o boxă „de fătare”,
un țarc mic cu o cușcă în centru,
elaborată să permită purcelușilor să mănânce de la mama lor, scroafa,
în timp ce o împiedică pe aceasta din a se mișca.
Frecvența purceilor morți la naștere sau în timpul sarcinii (mumificați),
crește, în general, cu fiecare sarcină, pe măsură ce trupurile scroafelor devin
mai puțin capabile să ducă sarcini cu atât de mulți pui pe cât încurajează industria.
10-18% dintre purcelușii născuți vii nu vor trece de vârsta înțărcării,
cedând în fața bolilor, a foametei, a deshidratării
sau fiind striviți din greșeală de către mamele lor captive.
Printre victime se numără și purcelușii piperniciți,
considerați neviabili din punct de vedere economic și uciși de către muncitori.
Cei care supraviețuiesc primelor zile sunt mutilați fără anestezie,
cozile și dinții le sunt tăiați pentru a reduce canibalismul...
și li se taie bucăți din urechi sau li se capsează etichete, ca forme de identificare.
Sunt luați de lângă mamele lor după 3-5 săptămâni de viață.
Majoritatea vor fi uciși în jur de 5 luni mai târziu.
Odată ce înaintează în vârstă, sunt mutați în țarcuri de creștere și înghesuiți în propria mizerie.
Unele femele sunt păstrate pentru a înlocui scroafele din ciclul de reproducere,
alese cu grijă după cum e percepută abilitatea lor de a duce sarcini cu mulți pui.
Majoritatea fermelor de porci folosesc mai degrabă inseminarea artificială decât monta naturală
fiindcă le dă voie să insemineze 30-40 de femele cu ajutorul unui singur vier.
Muncitorii colectează sperma masturbând vierii,
apoi o injectează în scroafe cu un cateter sau o paietă.
Vierii sunt folosiți pentru a excita femelele înainte de inseminare
dar nu sunt lăsați să se împerecheze.
Când se confirmă sarcina, scroafa este mutată în una din două tipuri de cuști
pentru toate cele 16 săptămâni de sarcină.
Boxele pentru scroafe sunt cuști în care, la fel ca în cazul cuștilor de fătare,
scroafele nu se pot mișca decât înainte și înapoi cu unul sau doi pași
și nu se pot roti.
În timp ce sunt eliminate treptat din majoritatea fermelor de porci din Australia,
boxele de gestație rămân complet legale, neexistând penalizări pentru închiderea scroafelor în acestea,
depășind limita facultativă de 5 zile.
Această măsură e similară cu aparenta eliminare a cuștilor de gestație din U.E.
care de fapt permite închiderea lor timp de 4 săptămâni în perioada sarcinii.
Atunci când au de ales, porcii se ușurează departe de locul unde dorm și mănâncă.
Privarea de libertate are un impact semnificativ asupra psihicului.
Alternativa, adăpostirea în grup,
presupune îngrămădirea scroafelor însărcinate în țarcuri mici din beton.
Lipsa de spațiu și stimuli face ca porcii să devină agresivi.
Cei care cad în apele reziduale prin golurile din pardoseală
sunt lăsați să flămânzească sau să se înece în râul de mizerie.
Cu o săptămână înainte să dea naștere,
sunt mutate în cuști de fătare,
unde vor sta timp de 4-6 săptămâni.
Neputând să se miște, mușchii scroafei se vor slăbi până în punctul în care
va avea dificultăți în a se ridica sau a se întinde pe jos...
Pentru a reduce pierderea musculaturii, muncitorii o vor forța să stea în picioare măcar o dată pe zi.
Ea va face răni din cauza suprafețelor dure
sau prolapsuri și infecții de la efortul fizic
datorat nașterilor repetate și condițiilor precare...
...care de asemenea pot duce la paralizie parțială,
împiedicând-o să ajungă la mâncarea și apa din fața cuștii ei...
...sau care pot duce la moarte.
Va privi neputincioasă în timp ce purcelușii ei se îmbolnăvesc și mor
sau sunt mutilați și abuzați de muncitori până când sunt luați de la ea.
Va îndura acest ciclu de patru ori timp de doi ani
înainte să fie înlocuită și trimisă la abator,
sau ucisă și aruncată la fața locului.
Expresia „crescuți în sistem free range” nu înseamnă decât că porcii sunt născuți afară, în adăposturi mici,
dar apoi își petrec restul vieții în hale,
înfruntând aceleași probleme de suprapopulare, de sănătate și comportamentale
ca în orice altă fermă de porci,
în timp ce se sufocă în propria mizerie.
Deși capabili să trăiască 10-12 ani, majoritatea porcilor sunt uciși la numai 5-6 luni,
aglomerați în camioane la fermă
și transportați, cel mai adesea, pe distanțe lungi până la abator
fără mâncare, apă sau protecție împotriva căldurii sau a frigului.
La abator, ei vor aștepta în țarcuri mici din beton sau din metal,
de obicei peste noapte, tot fără mâncare și cu acces limitat sau fără acces la apă.
Dimineața, ei sunt mânați forțat în zona de ucidere,
împunși adesea cu un baston electric.
Cea mai frecventă metodă de asomare și ucidere a porcilor în Australia,
folosită în majoritatea abatoarelor mari și considerată a fi cea mai „umană” și eficientă opțiune,
este camera de gazare cu dioxid de carbon.
Un sistem de cuști rotative coboară câte doi sau trei porci conștienți
în gazul puternic concentrat,
care începe să le ardă ochii, nările, sinusurile, gâtul și plămânii
în timp ce îi sufocă.
Concentrații mai mici de dioxid de carbon ar cauza durere și stres mai puține,
însă ar dura mai mult să lase porcii inconștienți,
deci nu ar fi o metodă viabilă din punct de vedere economic.
Scroafele sunt trimise în camerele de gazare pe rând.
Din cauza mărimii lor, gazul este mai puțin eficient,
astfel că unele ies parțial conștiente,
caz în care pot fi electrocutate ulterior.
Scoase pe partea cealaltă a încăperii,
gâturile porcilor sunt tăiate și sunt lăsați să sângereze.
Asomarea prin electrocutare, folosită în abatoare mai mici,
are un risc mai mare de eșec.
Intensitatea incorectă, poziționarea asomatorului, durata aplicării
sau tăierea gâtului cu întârziere,
pot duce la paralizia porcului,
în timp ce acesta încă e capabil să simtă durere,
sau să revină în simțiri în timp ce sângerează.
Clipirea și respirația ritmică sunt semne clare de conștiență.
Unul câte unul, sunt înșfăcați de față cu ceilalți.
Pistoalele cu bolț captiv sunt o altă opțiune folosită de abatoarele mai mici.
Varietatea de arme penetrante trag cu o tijă în craniul animalului,
să distrugă permanent creierul,
prevenindu-l din a-și recăpăta conștiența,
pe când pistoalele nepenetrante cu bolț captiv
provoacă o lovitură puternică la cap, ca de ciocan.
Asomarea eficientă necesită poziționarea pistolului și fixarea unghiului
către partea corectă a capului,
lucru adesea dificil dacă nu este imobilizat capul.
Fiind martore la uciderea fraților înaintea lor
sau fiind capabile să simtă mirosul de sânge de pe podea,
animalele ezită să intre în zona de ucidere.
Pistolul cu bolț captiv este chiar mai puțin eficient la porcii mai mari, cum sunt scroafele.
În cazul lor, se poate folosi o pușcă în loc.
În acest caz, precizia este mult mai dificilă.
După ce au sângerat, porcii sunt coborâți în bazine cu apă fierbinte
pentru a li se înmuia pielea și a li se înlătura părul.
Cei care nu au fost asomați și uciși „corect”, mor într-un final prin înec.
Produsele reziduale – pieile, oasele, copitele, măruntaiele și grăsimea –
sunt trimise la centrele de ecarisaj pentru a fi transformate în untură
care va fi folosită la mâncare, săpunuri, lubrifianți și biocombustibil
ori în alte produse precum gelatina.
Porcii sălbatici au fost aduși în Australia cu prima flotă,
iar acum ocupă în jur de 40% din teritoriul țării,
aflându-se în mare parte în Queensland și în Noul Wales de Sud.
Practica vânătorii cu câini constă în eliberarea unor câini dresați și agresivi
care trebuie să găsească, să alerge și să sfâșie porci vii,
țintuindu-i la pământ
până când vânătorii îi ajung din urmă și îi omoară cu un cuțit.
În ciuda faptului că porcii sălbatici sunt considerați dăunători,
nu e ceva ieșit din comun ca vânătorii să elibereze purceluși tineri în parcurile naționale
ca să se întoarcă mai târziu să îi vâneze.
GĂINILE OUĂTOARE
Folosite pentru mâncare
Pentru găinile ouătoare, viața începe în incubator.
Ouăle strânse de la părinți sunt depozitate, incubate și eclozate în 31 de zile.
Puii masculi și femele sunt sortați pe benzi transportoare separate.
Aici, la cel mai mare incubator din Australia, au fost modificați genetic
Pentru ca masculii să aibă altă culoare față de femele, pentru o sortare rapidă.
Nefiind capabili să producă ouă
și fiind dintr-o rasă diferită de cea folosită pentru carne,
puii masculi sunt considerați deșeuri,
la fel ca toate femelele care par diforme sau slăbite.
Ele sunt așezate pe altă bandă decât femelele sănătoase
în prima zi din viața lor și sunt aruncate într-un blender industrial numit macerator.
Această practică este legală și numită „umană” de către RSPCA (Societatea Regală de prevenire a actelor de cruzime împotriva animalelor)
Incubatoarele mai mici pot folosi dioxid de carbon
sau pot sufoca puișorii în pungi din plastic.
Toate fermele de ouă destinate vânzării -
cu baterii, cotețe, free range, organice, aprobate de RSPCA -
implică uciderea puilor masculi,
în jur de 12 milioane de pui pe an în Australia.
Între timp, femelele sănătoase urmează procedeul dureros al mașinăriilor de debecare.
Găinilor li se taie ciocul pentru a diminua agresivitatea dintre ele
care apare în spațiul restrâns din fermele de ouă.
Puicuțele sunt apoi îngrămădite în tăvi și transportate în fermele de găini tinere
unde vor sta timp de 4 luni, până încep să depună ouă.
Un număr mic de masculi va fi cruțat de macerator
pentru a deveni părinți laolaltă cu o selecție de găini,
depunând și fertilizând ouăle pentru incubator.
Celelalte femele sunt trimise în fermele de ouă din toată țara.
În orice moment, în jur de două treimi din cele 18 milioane de găini din Australia
sunt ținute în baterii.
Fiecare hală poate adăposti până la 100.000 de găini, câte 4-20 în fiecare cușcă,
fiecărei găini fiindu-i atribuit un spațiu mai mic decât o foaie A4.
Nu pot să-și întindă aripile sau să își manifeste vreun comportament natural,
precum a face băi de praf, a se cocoța sau a căuta hrană.
Ca urmare a deceniilor de manipulare genetică și înmulțire selectivă,
ele depun câte un ou aproape în fiecare zi, deci în jur de 330 de ouă pe an,
comparativ cu 10-15 ouă pe care le-ar depune o găină sălbatică.
Pe măsură ce cresc, mediul precar și efortul fizic de a depune ouă frecvent
își spun cuvântul asupra sănătății lor, prin pierderea treptată a penelor
și prin crestele tot mai palide ce indică anemie.
Morțile în cuști sunt frecvente
și, din cauza dimensiunilor fermelor, pot rămâne neobservate multă vreme,
forțând găinile care supraviețuiesc să stea pe cadavrele în descompunere.
Sistemele noi de cuști adună fecalele pe benzi transportoare de sub cuști,
în timp ce sistemele mai vechi permit adunarea acestora în grămezi dedesubt.
Păsările care reușesc să evadeze din cuști sunt lăsate să moară în aceste gropi de dejecții.
La numai 18 luni din viață, după ce au trăit în cuști, producția lor de ouă
va fi scăzut semnificativ, destul pentru a fi considerate „uzate”.
Ele sunt „depopulate” – scoase din cuști și îngrămădite în lăzi,
suferind adesea fracturi de oase din cauza mânuirii agresive.
„Cât de des li se rup oasele?”
„De câte ori prind una, văd că au oasele rupte.”
„De fiecare dată.”
„Nu te mai agita că îți rup și celălalt picior.”
Ele sunt fie gazate până la moarte și apoi îngropate sau prelucrate,
fie trimise la abator și apoi înlocuite cu găini noi de 4 luni.
Până în 2016,
nu existau standarde naționale pentru ce poate fi considerat ou „free range”.
Acum, fermele free range sunt populate la maximum,
cu 10.000 de găini pe hectar – una pe metru pătrat –
deși ele tot își petrec majoritatea timpului înghesuite în hale mari.
În mod natural, găinile formează și trăiesc într-o ierarhie socială numită „ordine de ciugulit”,
dar sunt capabile să recunoască doar aproximativ 100 de alte găini.
În hale sau țarcuri cu mii de alte păsări,
incapacitatea lor de a menține această ierarhie provoacă haos.
Păsările slăbite sunt hăituite, fără loc de scăpare.
Bolile se împrăștie repede.
O epidemie de gripă aviară într-o fermă de ouă free range din Noul Wales de Sud în 2013,
crezută a fi transmisă de rațe sălbatice,
a dus la uciderea a peste 400.000 de găini din ferme.
Multe dintre fermele free range mai mari au și cuști pe același teren
și ouăle de la ambele surse ajung în același atelier de ambalare.
O analiză din 2009 a datelor Corporației Ouălor a arătat că
unul din șase ouă vândute ca „free range” provenea de la găini ținute în cuști sau hale.
La fel ca în cazul fermelor cu baterii,
și găinile din ferme free range sunt trimise la abator la numai 18 luni de viață,
mult mai tinere de 10 ani, cât e durata naturală de viață.
La abator, găinile sunt suspendate cu capul în jos pe o linie mobilă.
Sunt coborâte într-o baie de apă încărcată electric pentru a fi asomate
înainte de a li se tăia gâturile cu o lamă automatizată,
dar dacă ele își ridică capetele, pot să rateze baia paralizantă,
înfruntând lama complet conștiente
și, în final, înecându-se în apă fierbinte în timpul următorului proces.
Găinile ucise ajung în mare parte în produse de carne de calitate inferioară
precum carnea tocată sau sunt transformate în hrană pentru animale de companie
sau date înapoi animalelor din ferme ca hrană.
GĂINILE „BROILER” (EXPLOATATE PENTRU CARNE)
Folosite pentru mâncare
Găinile crescute pentru carnea lor, cunoscute ca „broiler”,
sunt o rasă mai mare decât găinile ouătoare,
făcute prin intervenție umană să ajungă repede la dimensiuni masive.
Viața lor scurtă începe într-un incubator pentru broiler.
Atât masculii cât și femelele sunt folosiți de către această industrie,
dar și aceste unități folosesc maceratoare…
și camere de gazare,
pentru păsările slăbite sau diforme, de la care nu se așteaptă să ajungă la greutatea pentru ucidere.
Puișorii de o zi care supraviețuiesc sunt transportați în fermele de broiler.
Din 2016, erau 530 de ferme de broiler în Australia,
adăpostind în orice moment o populație totală de aproximativ 90 de milioane de păsări.
Fiecare hală ține 40.000 - 60.000 de păsări.
În prima săptămână de viață, o rată a mortalității de 4-6% se consideră normală
echivalând cu 1600-3600 de puișori morți în fiecare hală, cca. 200-500 în fiecare zi.
Majoritatea dintre ei vor fi găsiți morți de către muncitori,
iar alții care par slăbiți sau răniți vor fi uciși sau aruncați de vii.
„Am omorât 465 aici.”
„Am omorât aproape 1000 de păsări în 3 hale.”
„Nu omor doar pe cei bolnavi.”
„Omor chestii care încă merg.”
„Dar știu că nu e bine”
„Contează dacă ei încă piuie acolo?”
„Uneori nu îi omoară cum trebuie.”
„Dar tot ce fac eu este să îi apuc de ceafă…”
„Știi că ai făcut ce trebuie când nu se aude niciun piuit.”
„Gâtul e rupt.”
„Nu pot să ciripească.”
„Știi că ai făcut-o cum trebuie când nu mai ciripesc.”
Pe măsură ce cresc, ei umplu spațiul disponibil în hală,
trăind într-un morman de fecale.
Rata mortalității scade, dar decesele încă au loc frecvent.
Nu departe de hale, trupurile sunt adunate și compostate.
Înmulțirea selectivă, lipsa mișcării datorată supraaglomerării,
lumina artificială și folosirea excesivă de antibiotice care sporește absorbția hranei,
au rezultat în niște pui broiler moderni
care ajung la greutatea de ucidere de 3 kilograme în doar 35 de zile -
o creștere dramatică de la greutatea naturală de vârf de 2 kg în 96 de zile.
Trupurile lor fac față cu mare dificultate presiunii fizice extreme,
astfel încât bolile osoase, cardiace și metabolice sunt frecvente.
Dintre puii care ajung la abator, 90% au un mers anormal.
Halele nu sunt curățate în timpul întregului ciclu de 5-7 săptămâni,
cauzând o concentrație mare de amoniu care le poate irita și arde pielea
și le poate afecta sistemul respirator.
Găinilor vândute sub eticheta „aprobat de RSPCA”
li se dă o singură stinghie în mijlocul halei;
în rest, condițiile și procesele sunt identice.
Depopularea are loc la lumină slabă în mijlocul nopții,
când păsările sunt cele mai calme și nu pot vedea ce se întâmplă.
Sunt prinse de obicei cu mâna de către echipajele contractuale
și înghesuite în lăzi din plastic,
lăzi care apoi sunt ridicate cu stivuitorul în camioane care le duc la abator.
Precum găinile ouătoare, ele sunt prinse brutal de picioare și agățate de linia de suspendare automatizată...
apoi coborâte în baia paralizantă,
iar păsările care își feresc capetele merg mai departe, deplin conștiente,
unde li se vor tăia capetele cu o lamă rotativă.
Un muncitor așteaptă cu un cuțit orice pasăre care a ratat prima lamă.
CURCANII
Folosiți pentru mâncare
Curcanii domesticiți au fost înmulțiți selectiv
să crească atât de mult încât să nu poată procrea în mod natural,
așa că industria exploatatoare de curcani se bazează pe inseminare artificială,
după cum se vede aici într-o fermă free range din Victoria
și se consideră practică standard
în puținele incubatoare de curcani din Australia.
Sunt păsări extrem de curioase și sunt crescute în mare parte ca broilerii,
10.000 - 14.000 în fiecare hală, echivalând cu șase curcani pe metru pătrat.
Modificările genetice și lumina artificială maximizează hrănirea,
contribuind la o rată de creștere dublă față de curcanii sălbatici.
Ei ajung foarte repede la o greutate pe care picioarele lor nu o pot duce.
Trăind în propria mizerie, rănile se pot infecta repede.
Frecvența deceselor crește odată cu vârsta
la o rată medie de 3-5% în cazul femelelor,
până la finalul vieții lor de 12 săptămâni petrecute în hale,
și 10-12% în cazul masculilor, până la finalul vieții lor de 16 săptămâni.
Păsările moarte sunt strânse și aruncate precum gunoaiele.
Restul sunt transportate cu camionul până la abator,
unde sunt lovite și bătute
în timp ce sunt agățate cu susul în jos pe linia de ucidere.
Abatoarele mai mici pot folosi conuri de ucidere individuale.
4-5 milioane de curcani sunt uciși în fiecare an în Australia,
majoritatea fiind cumpărați și mâncați în perioada Crăciunului.
Pentru restul anului sau chiar pentru mai mulți ani la rând, ei sunt congelați.
RAȚELE
Folosite pentru mâncare, divertisment, îmbrăcăminte
La fel ca în cazul găinilor broiler, maceratoarele încă sunt folosite în fermele de rațe
pentru acei boboci la care nu se așteaptă să supraviețuiască perioadei de creștere.
Exploatarea rațelor are multe în comun cu exploatarea găinilor broiler și a curcanilor.
Transportați cu camionul de la incubator în prima zi din viață,
bobocii sunt crescuți într-un ritm accelerat în doar 7 săptămâni,
adăpostiți cu mii de alți indivizi
în hale de-abia curățate, unde sunt frecvente bolile și decesele.
Rațele sunt animale acvatice, așa că au în mod natural picioare și articulații fragile
din moment ce nu au nevoie să își susțină greutatea corpului perioade lungi de timp.
Acolo unde există acces la apă, rațele vor pluti mult timp,
reducând presiunea asupra sistemului muscular și osos.
Totuși, atunci când li se interzice accesul la apă,
cum se întâmplă în majoritatea fermelor australiene inclusiv în cele free range,
rațele trebuie să își susțină întreaga greutate corporală până la 7 săptămâni
– sau chiar mai mult în cazul rațelor păstrate pentru înmulțire –
ducând la șchiopătat, încheieturi dislocate și oase rupte.
Înmulțirea selectivă cu scopul de a crește rațe mai repede și cu greutate mai mare,
împreună cu dezvoltarea insuficientă a oaselor
scheletului lor tânăr,
pun și mai multă presiune asupra picioarelor și articulațiilor lor deja slăbite.
Fără apă unde să își afunde măcar capetele,
rațele nu își pot păstra ochii, nările și penele curate,
agravând riscul de boală sau orbire.
Traiul în propriile dejecții și nivelurile înalte de amoniu
pot cauza arsuri dureroase pe picioare și agravarea rănilor și accidentelor.
Aceste condiții de mediu precare și supraaglomerarea
duc în mod frecvent la boli neurologice, unde lipsa de coordonare, tremurul de cap și gât
sunt urmate de paralizii, convulsii, comă și moarte.
Când rațele bolnave sau rănite sunt găsite de muncitori,
ele sunt ucise prin ruperea gâtului.
După 49 de zile, ele sunt adunate în lăzi
și ridicate cu stivuitorul în camioane pentru a fi duse la abator.
Multe nu supraviețuiesc transportului.
La fel ca găinile și curcanii,
rațele sunt prinse de picioare și suspendate pe linia de ucidere.
Baia paralizantă, din nou, nu este întotdeauna eficientă,
multor păsări tăindu-li-se gâtul cât sunt conștiente
și până la urmă murind din cauza pierderii de sânge sau înecându-se în baia fierbinte.
Din 2018, trei state din Australia
au interzis vânătoarea de agrement a rațelor sălbatice pe motiv de cruzime,
dar în Victoria, Australia de Sud și Tasmania,
practica rămâne legală în timpul sezonului deschis din fiecare an.
Populația păsărilor de apă din Victoria a scăzut constant,
în 2017 ajungând la cele mai mici numere în ultimii 34 de ani
și, totuși, vânătoarea continuă justificată de dezvoltarea afacerii
în comunitățile rurale ce înconjoară zonele umede,
și de bucuria și satisfacția resimțite de vânători.
Simulările pe calculator și observațiile salvatorilor din zonele umede
arată că vânătorii de rațe lasă la fel de multe păsări rănite și necapturate
precum cele pe care le omoară și prind, însumând mii de rațe
lăsate să sufere și să moară din cauza rănilor netratate.
În plus, trupurile multor specii protejate de lege
precum rața pistruiată (Stictonetta naevosa), pe cale de dispariție,
au fost recuperate din zonele umede în timpul sezonului de vânătoare,
ai căror vânători fie nu au identificat speciile înainte să tragă,
fie au tras în neștire.
În jur de 80% din puful și penele din lume
folosite în articole precum jachete, saci de dormit sau așternuturi vin din China,
unde jumulirea pe viu a rațelor și gâștelor rămâne o practică obișnuită.
Aceasta implică smulgerea dureroasă a penelor din pielea păsărilor,
lăsând răni deschise și sângeroase,
un proces repetat de mai multe ori înainte de a fi ucise.
Chiar și furnizorii care pretind că au certificare de la Standardul Responsabilității privind Puful
au fost găsiți practicând smulgerea pe viu.
În final, nu se poate ști dacă anumite produse din puf
din Australia sau de oriunde altundeva provin sau nu de la aceste ferme.
VACILE
Folosite pentru mâncare, divertisment, îmbrăcăminte, produse farmaceutice
La fel ca oamenii, vacile sunt ființe cu instincte materne puternice,
care formează legături strânse cu puii lor,
și trebuie să nască pentru a secreta lapte.
În fermele de lapte, ele sunt inseminate forțat
în fiecare an pentru ca laptele să continue să curgă,
de obicei prin inseminare artificială și nu prin montă naturală,
fiind nevoie ca muncitorii să își introducă brațul în anusul vacii
pentru a-i ține cervixul fix în timp ce o injectează cu spermă adunată de la un taur.
Vițeii le sunt luați la numai câteva ore de la naștere,
pentru ca laptele destinat lor să fie colectat și vândut pentru consumul uman.
În zilele de după separare,
mamele plâng zi și noapte,
căutându-și vițelușii.
Se știe că jelesc zile sau chiar săptămâni.
Vițeii masculi
sunt considerați inutili industriei laptelui
fiindcă nu pot produce lapte.
Ei sunt izolați timp de cinci zile înainte să fie conduși într-un camion
și trimiși la abator.
Li se poate interzice hrana în ultimele 30 de ore din viețile lor.
Înfometați, derutați și disperați după afecțiune,
ei plâng după mamele lor din cuștile abatorului
unde vor fi omorâți în dimineața următoare.
Aceia care evită dispozitivul de asomare sau care nu sunt asomați corespunzător,
sunt uciși fiind conștienți.
Sunt uciși în jur de 700.000 de viței considerați produse reziduale în industria lactatelor
în fiecare an în Australia.
Un număr mic de viței masculi sunt ținuți mai mult, până la 20 de săptămâni,
pentru a fi uciși pentru carnea lor.
Vițelușele sunt și ele ținute în izolare,
hrănite cu un înlocuitor de lapte,
urmând să intre în ciclul inseminărilor ele însele.
De 2-3 ori pe zi, vacile în lactație sunt conduse în hala de muls
și conectate la aparate industriale de muls.
În condiții naturale, ele pot trăi până la 20 de ani.
În fermele de lapte, ele rezistă doar 4-8 ani.
Unele cedează presiunii
inseminărilor continue și producerii a de 10 ori mai mult lapte
decât ar produce în mod normal,
iar celelalte sunt trimise la abator când producția de lapte începe să scadă
sau când sunt prea bolnave să continue.
Inseminarea artificială este preferată în locul montei naturale și în industria cărnii de vită.
Vițeii exploatați pentru carnea lor sunt supuși la numeroase proceduri chirurgicale
fără anestezie, inclusiv distrugerea mugurilor cornuali sau ecornarea...
marcarea urechilor...
castrarea, fie cu o lamă,
fie printr-o practică prin care
se prinde strâns o bandă elastică în jurul bazei testiculelor,
restricționând circulația sângelui până când acestea putrezesc și cad.
...și marcarea cu fierul încins.
Acelora care se îmbolnăvesc, de regulă, le lipsește îngrijirea veterinară, iar boala se agravează rapid.
Medicamentele, inclusiv antibioticele, hormonii de creștere, vitaminele și suplimentele
și progesteronul pentru menținerea sarcinii sunt injectate...
sau inserate în vagin...
sau administrate pe cale orală.
Acestea cât și alte practici de rutină precum verificarea sarcinii
strâng vitele cu forța în curte
până într-o boxă de imobilizare pentru a li se acorda atenție individuală.
„Întoarce-te, proasto.”
„Haide odată.”
În jur de 40% din totalul de carne de vită furnizat
și 80% din carnea de vită vândută în majoritatea supermarketurilor
vine de la vaci care și-au petrecut ultimele 10-15 procente din viață
îngrămădite pe terenuri sterpe,
unde sunt îngrășate cu cereale înainte de a fi ucise la 18 luni de viață.
Ele sunt forțate în zona uciderii, de unde încearcă cu disperare să scape.
„O, da!”
„Stai locului!”
Pistolul cu bolț captiv este cea mai comună metodă de asomare a vacilor,
dar pistoalele mai mici sunt adesea ineficiente în cazul unor animale mari,
cauzând doar durere și mobilitate redusă, dar nu și pierderea conștienței.
Pușca este o alternativă mai puțin comună.
Pe lângă faptul că sunt martore la asomarea, uciderea
și, uneori, tranșarea animalelor de dinaintea lor,
în majoritatea cazurilor, sunt forțate să își afle soarta din camera alăturată.
În cazul vacilor ucise în timpul sarcinii, sângele scurs din vițeii lor nenăscuți,
numit și ser fetal bovin,
are o valoare însemnată pentru industria farmaceutică,
de $600 pe litru.
Pieile vacilor și ale vițeilor sunt trimise la tabăcării pentru a fi prelucrate,
cea mai mare parte fiind apoi exportată peste ocean.
Există o prejudecată
privind faptul că pielea este un produs secundar al industriei cărnii, menit să reducă risipa.
E mult mai precis de afirmat că este un produs complementar,
uneori mai valoros din punct de vedere economic decât carnea
până în punctul în care tot mai multe animale
sunt ucise mai degrabă pentru pielea lor decât pentru carnea lor.
Pielea ieftină folosită la încălțăminte, poșete și accesorii
este de asemenea importată în Australia, Statele Unite și Europa
din țări în curs de dezvoltare precum India și Bangladesh.
Cum vacile sunt considerate sacre de religia hindusă,
uciderea lor este ilegală în 24 dintre cele 29 de state din India.
Pentru a fi ucise legal pentru piele,
ele trebuie întâi să fie transportate sute sau mii de kilometri
până în unul dintre statele care fac excepție sau peste graniță în Bangladesh.
În funcție de traseu și de numărul de animale
– uneori mii – o mare parte din acest drum este parcurs pe jos.
Ca mod de pregătire, multe dintre ele au potcoave prinse cu cuie de picioare
și frânghii petrecute strâns prin nări.
Epuizate, flămânde și însetate, multe dintre ele se prăbușesc pe drum,
sunt forțate să stea în picioare fiindu-le apucate frânghiile sau rupându-li-se cozile...
fiind bătute cu bețe sau frecate cu ardei iute în ochi.
În restul călătoriei, sunt îngrămădite în camioane,
se străpung unele pe altele cu coarnele, iar oasele lor se rup adesea.
Acelea care ajung la abator sunt ucise de față cu celelalte,
fără asomare;
unele sunt și jupuite de vii.
Pieile sunt îmbibate de substanțe toxice
despre care se știe că provoacă cancer sau boli cronice de piele,
adesea de către copii.
Conceptul fundamental al spectacolelor de rodeo
este controlul fizic și dominarea ființelor mai slabe și vulnerabile.
Vițeii, tăurașii și boii sunt provocați fizic
pentru divertismentul spectatorilor
în circa 240 de spectacole de rodeo care au loc în fiecare an în Australia.
Animalelor docile în mod natural li se răsucesc cozile,
ele îndură șocuri electrice
și alte forme de abuz fizic în culise,
precum și folosirea pintenilor metalici sau a curelelor strânse în jurul abdomenului,
pentru a le face să pară sălbatice.
Intensitatea și riscul fiind factorii principali ai unui spectacol distractiv,
accidentele sunt inevitabile.
„Întâmpină niște probleme în a face tăurașul să stea pe toate cele patru picioare.”
„Își va folosi toată puterea pentru a ridica acel tăuraș de la sol.”
„Vă zic eu, tăurașul cu siguranță nu va coopera
„cu acest cowboy în seara asta, oameni buni.”
„Vă zic eu că nu vrea să aibă de-a face
„cu această competiție din seara asta.”
„Să nu credeți că nu se îngrijește nimeni de aceste vite;
„sunt îngrijite absolut remarcabil.”
Prinderea vițeilor și a taurilor înseamnă capturarea unor animale înfricoșate cu un lasou
în timp ce ele încearcă să fugă, oprindu-le cu violență
și rezultând adesea în vânătăi, membre, coarne și chiar și gâturi rupte,
ligamente rupte, hemoragii interne și afectarea țesutului subcutanat.
OILE
Folosite pentru mâncare, îmbrăcăminte
Nașterea mieilor în timpul iernii presupune inseminarea oilor
pentru ca acestea să nască în lunile de iarnă,
ceea ce înseamnă că mieii sunt înțărcați primăvara, când pășunile sunt cele mai roditoare.
În timp ce acest lucru permite mieilor să crească mai repede,
10-15 milioane de nou-născuți – circa un miel din patru –
ajung să moară la 48 de ore de la naștere din cauza expunerii la frigul sever.
Pentru ciobani, acest lucru este de preferat costurilor mari de hrană
pentru nașterile mieilor în lunile calde.
Rasa Merino, care produce circa 80% din lâna australiană,
a fost selectată artificial pentru a avea piele încrețită,
rezultând o cantitate mare de lână
care face animalele mai predispuse la infestații cu viermi.
Pentru a reduce murdăria și riscul infestației la mieii care apucă vara,
cozile le sunt tăiate parțial sau total
și adesea le este tăiată
pielea din jurul șezutului
și baza cozii cu o foarfecă metalică.
Dacă mieii sunt mai tineri de 6 luni,
este legală procedura fără analgezic.
Tunzătorii de oi sunt plătiți în funcție de numărul oilor tunse, nu pe oră,
așa că viteza e mai importantă decât precizia
și nu se cer pregătiri formale sau acreditări.
După câțiva ani, când oile nu mai produc suficientă lână
pentru a fi considerate profitabile, ele sunt trimise la abator sau vândute pentru carnea lor,
în timp ce mieii crescuți pentru carnea lor sunt uciși la 4-12 luni din viață,
mult mai tineri de 12-14 ani, cât e durata naturală de viață.
19 milioane dintre cele 32 de milioane de oi ucise în fiecare an în Australia
sunt duse la târguri,
un loc intermediar între ferme și abatoare sau cumpărători particulari,
unde animalele, inclusiv vitele, vițeii, caii, păsările și porcii,
sunt scoase la licitație.
Stresul cauzat de căldură, deshidratarea, epuizarea sau problemele preexistente
sunt cauze comune ale morții la târguri.
Majoritatea oilor sunt cumpărate de către abatoare pentru carnea lor.
Niciun animal din abator nu merge de bunăvoie la moarte.
Din nou, asomarea electrică se dovedește a fi ineficientă de obicei,
cauzând mai multă durere și teamă animalelor
în ultimele lor clipe de viață.
Împușcarea cu bolț nu este mai bună.
„Fă ce ți se spune.”
„Stai locului.”
„Stai jos, rostogolește-te, așa.”
„Bun băiat, acum îți iau capul.”
„El face ce i se zice.”
Indiferent cât de eficientă ar părea asomarea,
este imposibil de știut cu certitudine dacă un animal
a fost lăsat complet inconștient și insensibil la durere,
ori e doar paralizat și incapabil să se miște, în timp ce poate simți orice.
În teama și disperarea lor, unele reușesc să scape pentru scurt timp,
văzând trupurile celor de dinaintea lor,
înainte de a fi forțate înapoi în cursă, știind că ele vor urma.
CAPRELE
Folosite pentru mâncare, îmbrăcăminte
Caprele sunt exploatate pentru laptele lor în mare parte cum sunt vacile,
prin inseminări repetate pentru asigurarea unei aprovizionări continue cu lapte.
Fiind o industrie de nișă în Australia, cu numai 65 de ferme,
laptele de capră este comercializat ca fiind o alternativă mai ușor de digerat,
potrivită oamenilor cu alergii la laptele vacii.
Peste tot în lume, tot mai mulți oameni beau laptele caprelor.
Iezii masculi, nefiind capabili să producă lapte vreodată,
sunt în general considerați produse reziduale și sunt uciși la scurt timp după naștere,
în timp ce femelele sunt crescute pentru a produce lapte ele însele,
cu toate că unele ferme vând surplusul de capre pentru carnea lor.
Mamele care alăptează sunt mulse de două ori pe zi,
timp de până la zece ani înainte de ucidere,
apogeul fiind producerea de 4 litri de lapte în fiecare zi, care urmează a fi vândut proaspăt
sau transformat în brânză, unt, înghețată, iaurt și săpun.
Australia este cel mai mare exportator de carne de capră din lume,
majoritatea fiind trimisă în S.U.A.
Numai 10% provine de la caprele exploatate pentru carne, restul fiind de la capre „rangeland”,
o specie sălbatică ce provine din caprele domesticite care au evadat,
aduse în Australia de către coloniștii europeni.
Aceste capre libere sunt capturate și transportate
în ferme unde vor fi îngrășate înainte de ucidere.
Nu e ceva ieșit din comun să fie trimise animale însărcinate la abator
și, inevitabil, unele vor naște în camioane sau în cuști,
cu puțin timp înainte să fie conduse în zona de ucidere,
copiii lor rămânând în urmă să moară de foame sau din cauza expunerii la frig,
strigând după mamele lor moarte.
PEȘTII
Folosiți pentru hrană, cercetări științifice
Somonul este cel mai consumat pește în Australia,
cu aproape 40.000 de tone fiind consumate în fiecare an.
Ei sunt crescuți în larg, în cuști subacvatice,
în mare parte în golfuri din sudul și vestul coastelor Tasmaniei,
datorită apelor mai reci.
Fiecare cușcă poate ține până la 60.000 de pești,
transferați din crescătoriile de pe uscat la vârsta de 12-18 luni.
Pe măsură ce cresc, spațiul din aceste cuști se micșorează,
ajungând să fie strâns adunați.
Un studiu din 2017 făcut pe somonul din crescătorie în Australia, Norvegia, Chile, Scoția și Canada
a descoperit că în jur de jumătate dintre acești pești din ferme sunt surzi
ca urmare a creșterii accelerate care le deformează receptorii de sunet.
Portul Macquarie din patrimoniul mondial, de pe coasta de vest a Tasmaniei,
găzduiește cea mai mare concentrație de ferme de pești din țară,
iar cele trei companii principale ale industriei – Tassal, Huon și Petuna –
dețin mai multe ferme ce conțin până la 24 de cuști.
În perioada de un an, până în septembrie 2016, peste 21.000 de tone de mâncare de pește neconsumată
și cantități uriașe de excremente au ajuns în port.
Astfel de nivele înalte de poluare au dus la cantități periculos de joase de oxigen
în apă și la riscuri mari de boli,
contribuind la numeroase decese în cadrul crescătoriilor.
Numeroase incidente de mortalitate în masă din 2015 până în 2018
au fost atribuite sufocării din cauza oxigenului redus,
erorii umane și bolii.
Cea mai mare companie dintre cele trei, Tassal,
se laudă cu o rată de supraviețuire de 83% în toate fermele sale.
După 15-18 luni în aceste cuști din oceane, când ajung la aproape 7 kg fiecare,
somonii sunt trași printr-un tub
în vasul de recoltare, unde sunt fie uciși imediat,
fie transportați de vii în bazine la unitatea de procesare de pe țărm.
Peștii Barramundi sunt crescuți în toate statele din Australia, cu excepția Tasmaniei.
În statele mai reci din sud,
ei sunt crescuți cu mii de alți pești în bazine mici interioare.
În timp ce în statele nordice,
ei sunt crescuți fie în larg, în cuști similare crescătoriilor de somoni,
fie în sisteme de iazuri precum acelea folosite pentru păstrăvi.
Metoda considerată umană de prindere și ucidere a peștilor de crescătorie
este să fie aruncați în apă înghețată pentru a muri de îngheț.
Departe de a fi umană, este o moarte lentă și dureroasă,
fiind nevoie uneori de o jumătate de oră să moară.
Peștii uciși pentru sashimi, o „delicatesă” japoneză care favorizează prospețimea,
sunt înjunghiați în cap înainte de a li se tăia vena jugulară
și apoi sunt puși în gheață să sângereze.
Magazinele și restaurantele care afișează pești vii
permit cumpărătorilor interesați de prospețime
să aleagă ce indivizi le-ar plăcea să fie uciși.
Trei pătrimi din ființele marine consumate în Australia sunt importate din alte țări,
dintre care cele mai importante specii sunt creveții, somonul și tonul.
Traulerele pentru pescuit comercial trag plase mari prin apă în spatele lor
prinzând fără discriminare toate speciile din calea lor.
În jur de 85% din stocul global de pești
este pescuit la capacitate maximă sau este pescuit excesiv.
În acest ritm,
se apreciază că oceanele vor rămâne fără pești până în anul 2048.
IEPURII
Folosiți pentru hrană, îmbrăcăminte, experimente și ca animale de companie
Industria exploatatoare de iepuri din Australia e problematică.
Boli extrem de contagioase, aduse să înlăture iepurii sălbatici,
purtate de insecte, pot distruge ferme întregi,
în timp ce alții se chinuie să concureze
cu prețul redus al iepurilor sălbatici, prinși și omorâți de vânători.
Iepurii exploatați pentru carnea lor își petrec toată viața
în cuști din sârmă suspendate,
incapabili să își manifeste comportamente naturale precum a săpa, a se ascunde sau a sări.
Mormanul de fecale de sub cuști
generează cantități mari de amoniu.
Femelele iepuri păstrate pentru înmulțire pot fi forțate să trăiască în aceste condiții
până la 56 săptămâni, timp în care suportă 7 nașteri.
Majoritatea iepurilor, capabili să trăiască 8-12 ani, sunt uciși la numai 12 săptămâni.
3000-4000 de iepuri sunt folosiți în cercetări științifice și testări
în fiecare an în Australia,
mulți dintre ei venind din această unitate din Victoria.
Majoritatea produselor din blană vândute în Australia sunt importate de peste ocean,
multe dintre acestea conținând blană de la iepuri.
În 2015, marca de îmbrăcăminte Akubra a închis operațiunile australiene
și a început să importe blană de iepuri din Europa.
Australia importă, de asemenea, blană din China, cel mai mare exportator de blană din lume.
Din zece ferme de blană de iepuri vizitate de către un investigator sub acoperire,
jumătate practicau jumulirea pe viu a iepurilor,
un proces repetat o dată la 3 luni,
între timp, iepurii fiind ținuți în cuști din sârmă.
Jumulirea produce un păr mai lung și mai profitabil
decât tunsul.
Pe măsură ce iepurii îmbătrânesc, le crește mai puțină blană
și în cele din urmă sunt atârnați și jupuiți pentru o recoltă finală,
uneori când sunt încă vii.
12 iepuri sunt uciși pentru fetrul utilizat la o singură pălărie Akubra.
La nivel global, peste un miliard de iepuri sunt uciși pentru blana lor, în fiecare an.
NURCILE
Folosite pentru îmbrăcăminte, produse cosmetice
Nurcile sunt o sursă comună pentru hainele de blană,
pentru accesorii și chiar extensii de gene.
Din moment ce nu există ferme de nurci în Australia,
blana lor este importată de peste ocean.
În sălbăticie, ele ar ocupa fiecare
până la 1011 de hectare de habitat umed.
În pofida generațiilor exploatate pentru blana lor,
aceste animale curioase și solitare
s-au dovedit a suferi foarte mult în captivitate,
înghesuite în cuști mici de sârmă, unde plictiseala cronică și stresul
duc la mișcări frenetice și automutilare.
Nurcile utilizate pentru reproducere sunt ținute în aceste cuști timp de patru, până la cinci ani,
dând naștere în fiecare an la câte 3-4 pui care supraviețuiesc
și care sunt uciși și jupuiți la 6 luni.
Camerele de gazare sau cuștile închise umplute cu gaze de evacuare
sunt metode comune de a ucide nurci,
dar nu sunt întotdeauna letale, rezultând în trezirea unora în timp ce sunt jupuite.
„Da, se mișcă, se zbate...”
„Se ascunde sub carcase pentru aer...”
Electrocutarea anală sau ruperea gâtului
sunt alternative comune.
„Încă mai respiră.”
VULPILE Folosite pentru îmbrăcăminte și divertisment
După nurci, vulpile sunt cele mai exploatate animale pentru blană,
confruntându-se cu multe probleme similare.
Fermierii chinezi de blană afirmă că marjele lor sunt atât de subțiri,
încât nu își permit să ucidă vulpile
cu altceva decât cu cea mai brutală și eficientă dintre metode,
multe dintre ele fiind jupuite de vii pentru a economisi timp și efort.
Introduse în Australia de către coloniștii britanici pentru sportul lor tradițional de vânătoare de vulpi
și mai târziu pentru a controla răspândirea iepurilor,
vulpile sunt considerate astăzi ca fiind animale dăunătoare în toată țara,
populația lor depășind 7 milioane de indivizi.
Vânătoarea și împușcarea vulpilor
pe terenul propriu sunt legale în toate statele.
Consumate adesea accidental de către animalele sălbatice native
sau de către animale de companie precum câinii,
cele mai comune metode de reducere a numărului lor este folosirea otrăvii de șoareci 1080.
Otrava 1080 este inodoră, incoloră și insipidă,
cauzând moartea lentă și agonizantă a tuturor victimelor.
CÂINII Folosiți ca animale de companie, divertisment, în cercetări științifice, pentru haine
În timp ce Australia, U.E. și S.U.A.
au interzis importul de blană de câini și pisici,
investigațiile arată că blana chinezească de câini și pisici
este în mod frecvent etichetată greșit ca fiind blană de vulpe, iepure sau nurcă.
În fiecare an în China, în jur de 2 milioane de câini și pisici
sunt înmulțiți, furați din cămine sau capturați de pe străzi,
înghesuiți în cuști din sârmă
și uneori transportați zile întregi fără mâncare sau apă,
pentru a fi spânzurați sau bătuți până la moarte
sau chiar jupuiți de vii.
În jur de 450.000 de cățeluși sunt vânduți în Australia în fiecare an.
În jur de 85% provin de la crescători neautorizați.
Dar cu supravegherea minimă ce are loc,
chiar și crescătorii autorizați pot opera „fabrici” de căței,
scoțând spre vânzare atât pui de rasă pură, cât și mixtă
în pet shops sau online.
În astfel de fabrici poate fi complet legal
să ții închisă o femelă într-o celulă de beton
într-un șopron timp de 23 ore pe zi, reinseminată încontinuu.
Nu li se oferă iubire și companie,
sunt tratate ca mașinării de făcut pui.
Acești pui drăgălași, vânduți pentru mii de dolari,
suferă adesea de boli sau alte probleme de sănătate,
sau de probleme comportamentale,
rezultate din condițiile la care au fost expuși în ferme
și din generațiile de reproducere selectivă.
„Bună, ce faci?”
„Bine. Mai primești golden retrievers?”
„Dacă nu mă înșel, voi primi golden retrievers sâmbăta asta.”
„Sâmbăta asta? Bine.”
„Și de unde vin ei? Vin cumva dintr-o...”
„Avem propriul nostru crescător.”
„Are o fermă de pui?”
„Clar că nu.”
„Oh, sunt atât de frumoși!”
„Este un crescător bun?”
„Cu siguranță, este autorizat.”
„Deci nu e... Am tot auzit lucruri rele despre fermele de pui...
„Nu este o fermă de pui?” „Clar, nu.”
„De la ferme de pui obții pui foarte bolnavi.”
„Pui bolnavi.”
Între timp, un număr de 200-250.000 de câini și pisici abandonați sau fără familii
sunt eutanasiați în fiecare an în adăposturi din toată țara,
majoritatea dintre ei fiind sănătoși, dar nedoriți.
În ciuda numeroaselor scandaluri mediatizate în ultimii ani,
cursele cu ogari continuă să fie o mare și puternică
industrie de pariuri și divertisment în Australia și peste tot în lume.
Accelerarea rapidă și viteza extremă
la care acești câini urmăresc prada în jurul terenului
în mod inevitabil duc la ciocniri, căderi și răniri,
cele mai frecvente fiind rupturi musculare, ale ligamentelor și fracturi tarsale.
În fiecare săptămână pe pistele australiene, se raportează că până la 200 de câini sunt răniți
și aproximativ 6-10 ogari fie mor pe pistă,
fie sunt eutanasiați ulterior.
Ogarii au o durată de viață naturală de 12-14 ani.
Ogarii pentru curse își încep „carierele” în jurul vârstei de 18 luni,
și și-o termină până la 4 ani și jumătate.
În Noul Wales de Sud ei au o carieră
care durează, în medie, numai 363 de zile.
Între 13.000 și 17.000 de ogari tineri sunt uciși în fiecare an în Australia.
Dintre cei 97.000 de ogari crescuți în Noul Wales de Sud
în 12 ani, până în 2016,
50-70% sau mai mulți au fost uciși fiindcă au fost considerați prea lenți
sau nepotriviți pentru curse.
Există dovezi convingătoare
care arată că ogarii sunt adesea uciși în moduri inumane,
fiindcă dresorii preferă opțiunile ieftine, precum împușcatul sau bătutul
în loc să plătească un veterinar pentru eutanasie.
Trupurile cățeilor vor fi aruncate în gropi pe proprietăți private
sau împrăștiate prin tufișuri.
Folosirea animalelor ca ispită în dresajul ogarilor pentru a urmări momeala,
deși ilegală, este foarte des întâlnită.
Cu o anchetă din 2015 realizată în Noul Wales de Sud
s-a aflat că între 85-95% dintre antrenori
folosesc aceste metode.
Nenumărați porcușori, iepurași, oposumi, puișori de găină și pisoi terifiați
au fost sfâșiați pentru dresajul unor animale de altfel blânde și somnoroase,
de a alerga în jurul unei piste.
CAII Folosiți pentru divertisment, cercetări științifice, produse farmaceutice, hrană
Caii au osatura complet matură abia la vârsta de 5 ani,
însă vârsta la care aceștia își încep cariera de curse este de regulă la doar 2 ani,
din cauza tentației a unui câștig monetar valoros
și a investiției recuperate mai rapid.
Acest lucru crește drastic riscul de leziuni,
cu un procentaj de 80% de cai care suferă de dureri ale tibiei
sau de boală a metacarpienelor dorsale.
La examinările de după curse, s-a observat un cumul de sânge
în traheele și plămânii cailor,
pe lângă ocurența mărită și gravitatea severă de ulcere stomacale,
pe măsură ce au progresat antrenamentele și cursele.
Pe pistă, caii sunt adesea biciuiți dureros, pentru a încuraja viteze mai mari.
Regulile concursului limitează numărul de biciuiri permise în primele faze ale cursei,
însă, pe ultimele sute de metri, atunci când caii sunt epuizați
și mai puțini capabili de a reacționa, nu există limită,
iar aceștia sunt adesea biciuiți fără milă până depășesc linia de sosire.
Cursele cu sărituri sunt, ca statistică, de 19 ori mai periculoase decât cursele plate,
cu ocurență de căzături violente repetate.
Aproximativ jumătate dintre caii care participă la cursele cu sărituri
din Australia, dispar efectiv, în fiecare an;
părăsind industria silențios, în circumstanțe necunoscute,
fără să mai concureze sau să se mai audă de ei vreodată
sau omorâți pe pistă,
cu ecrane verzi ridicate pentru a obtura privirile participanților.
La nivel național, sunt înregistrați anual cam 11 - 12 mii de cai de curse
și aproximativ același număr părăsește industria,
cel mai adesea ca rezultat al performanței scăzute, al temperamentului nepotrivit sau al leziunilor.
Mulți dintre aceștia sfârșesc la abatoare,
unde sunt uciși pentru mâncare de animale de casă, sau pentru hrana ogarilor folosiți la curse.
Alții ajung la una dintre cele două abatoare autorizate de cai
care exportă carne de cai pentru consum uman.
Caii mai sunt folosiți și în spectacole rodeo.
CĂMILELE
Folosite pentru divertisment, haine, cercetări științifice, produse farmaceutice, hrană
Cămilele au fost aduse în Australia în anii 1800, pentru a fi folosite la transport,
apoi au fost părăsite în sălbăticie când au apărut automobilele.
În anul 2008 s-a estimat o populație de aproximativ 600.000
ducând la implicarea guvernului de a porni un proiect de ucidere
care le-a înjumătățit populația
și care se desfășura predominant prin împușcare din elicoptere,
dar și prin adunarea lor și transportarea către abatoare
pentru export către SUA și Orientul Mijlociu,
o practică ce continuă în zilele noastre.
După o viață întreagă petrecută fără contact uman, în libertate,
brusca închidere și manipulare forțată
sunt total străine lor.
„Puțin nervos.”
„Da, e foarte nervos, prietene.”
„Mergi înapoi, idiotule.”
Un număr tot mai mare de cămile prinse în sălbăticie
sunt deturnate către ferme de lapte, pe măsură ce industria se extinde,
promovând laptele cămilelor ca fiind mai sănătos decât al vacii
și o alternativă mai puțin risipitoare decât uciderea pe cale aeriană.
ȘOARECII
Folosiți pentru cercetări științifice și ca animale de companie
Între 6 și 10 milioane de animale
sunt folosite pentru cercetare și testare în fiecare an în Australia,
incluzând 1 - 2 milioane de șoareci.
Multe dintre aceste experimente implică operații pe viu fără analgezic,
sau expunerea la toxine și boli.
În final, toți șoarecii ținuți pentru cercetare și testări vor fi uciși,
deoarece nu pot fi eliberați legal din laboratoare.
Gazarea cu dioxid de carbon sau supradozajul cu anestezicul izofluran,
prin gazare sau injecții, sunt două metode comune de a omorî șoareci
după ce și-au îndeplinit scopul.
În zilele noastre, explorările și descoperirile științifice
se ocupă cu nuanțe ale fiziologiei umane,
pentru care animalele nu reprezintă modele adecvate.
Un studiu din 2015 făcut de Instituțiile pentru Sănătate ale S.U.A.
a descoperit că un procentaj șocant de 95% din toate medicamentele
care sunt considerate a fi sigure și eficiente în urma testării pe animale
eșuează în testele ulteriorare pe oameni.
Încrederea fără tăgadă pe rezultatele testelor pe animale,
fără a ține seama de alternativele potențial mai precise,
utilizând țesut și celule umane,
cadavre, simulatoare și modele pe calculator,
poate să fi costat sănătatea și viața a zeci de mii de oameni...
și a miliarde de animale.
ANIMALELE EXOTICE
Folosite în cercetări științifice și divertisment
Sute de macaci, marmosete și babuini
sunt duși anual în laboratoare australiene pentru cercetare
de către trei unități de reproducere finanțate de guvern.
Ascunse de ochii publicului în spatele pazei stricte,
aceste laboratoare efectuează o varietate de experimente biomedicale
pe aceste animale extrem de inteligente, înainte de a le arunca.
Alte primate sunt ținute în captivitate în circuri,
unde sunt eliberate de plictiseala cruntă din cuști
doar ca să facă spectacol pentru oameni...
sau în închisori zoologice.
Lei și tigri captivi în Australia servesc aceluiași scop,
de a trăi o viață de plictis și frustrare
pentru divertismentul vizitatorilor plătitori.
În timp ce la suprafață, expoziții care prezintă aceste animale exotice și pe altele
pot provoca mirare și entuziasm, puțini patroni le observă suficient timp
pentru a recunoaște repetitivitatea comportamentului lor,
semne de condiții psihologice comune la toate animalele ținute în captivitate,
comportamente stereotipice și tulburări psihologice.
În căldura tropicală din Queensland,
Sea World găzduiește singurii urși polari captivi din Australia.
Aceste animale sunt adaptate în mod natural
la condițiile Arcticului înghețat și se știe că în sălbăticie
înoată peste 70 km în numai 24 de ore
însumând în jur de 3000 de km pe an.
Aici, ei sunt închiși într-un țarc
de 30 pe 40 de metri pentru întreaga lor viață.
FOCILE ȘI DELFINII
Folosiți pentru divertisment
Expozițiile de foci sunt o atracție populară la grădinile zoologice,
focile fiind dresate să facă trucuri pentru mâncare în fața unui public larg.
„Și asta este o garanție că fructele de mare provin dintr-o crescătorie
„care ajută la protejarea populației de pești, a slujbelor și a mediului înconjurător.”
În afara scenei, ele suferă în cuști mici ca orice alt animal din zoo,
înotând constant și repetitiv în cercuri sau strigând în disperare.
În sălbăticie, se știe că delfinii călătoresc până la 65 km pe zi,
și sunt în mod constant în mișcare – căutând hrană,
jucându-se și luptându-se cu membri ai grupului lor.
Aceștia împărtășesc atât cu oamenii cât și cu primatele mari
trăsătura conștiinței de sine, cu dovezi de intuiție și empatie.
Nu există un model de captivitate
care să asigure toate nevoile comportamentale ale acestor animale incredibil de inteligente
și complexe din punct de vedere cognitiv.
În jur de 80% dintre delfinii de la Sea World din Australia
au fost crescuți în captivitate și nu pot fi eliberați niciodată,
toată viața lor făcând spectacole zilnice pentru a fi răsplătiți cu mâncare.
Obținerea nivelului adecvat de foame înainte de spectacole
este un aspect important pentru o performanță bună,
în ceea ce este, probabil, atracția cea mai populară a parcului.
Cu peste 133 milioane de dolari în taxe de intrare în fiecare an,
mai puțin de 1% este cheltuit pentru
inițiativele de cercetare, salvare și reabilitare pe care le mediatizează din greu.
Guvernul federal din Australia a decis în 1985
să nu se mai înființeze delfinarii,
iar cele existente să fie desființate,
după ce au găsit dovezi că cetaceele aflate în captivitate
suferă de stres, anomalii comportamentale, probleme de reproducere,
rate de mortalitate ridicată și durate mai scurte de viață,
chiar dacă la prima vedere pot părea mulțumite de condițiile lor.
Astăzi, numai două unități au rămas
și continuă să funcționeze datorită unei scăpări
care le permite să păstreze și să afișeze animale născute în captivitate,
inclusiv cele născute de către delfinii sălbatici salvați,
care au ei înșiși nevoie să fie reabilitați și eliberați.
Această practică de salvare, înmulțire și eliberare
le permite parcurilor să mențină fondul genetic puternic,
pentru a-și asigura continuarea spectacolelor și porțile deschise.
În timp ce delfinariile australiene nu sunt capabile
să captureze și să importe delfini sălbatici sănătoși, aceasta rămâne realitatea
industriei divertismentului pe seama animalelor în alte locuri din lume,
cu orașul japonez de coastă Taiji ca punct comun de capturare.
În fiecare an, din septembrie până în martie,
mii de delfini și de alte cetacee mici
sunt mânate într-un golf liniștit din Taiji
și ucise cu brutalitate de pescari locali,
care îi văd fie ca sursă de venit, fie ca animale dăunătoare.
Dresorii de delfini au fost văzuți ajutând pescarii
să conducă delfinii,
alegând pe câțiva dintre ei să fie cruțați
și, în schimb, să fie transportați în delfinarii din jurul lumii.
Dacă măreția unei națiuni și progresul ei moral
pot fi judecate în funcție de felul în care tratează animalele...
ce spune asta despre Australia?
Ce spune despre Noua Zeelandă?
Statele Unite ale Americii?
Canada?
Mexic?
Regatul Unit?
Israel?
Spania?
Ce spune acest lucru despre noi, ca specie?
În întreaga istorie înregistrată, 619 milioane de oameni au fost uciși în război.
Noi ucidem același număr de animale la fiecare 3 zile
și acest lucru nici nu include peștii și alte creaturi marine
ale căror morți sunt atât de multe încât sunt măsurate în tone.
Dar înainte să le ucidem, trebuie să le înmulțim...
să le închidem și să le exploatăm,
pentru mâncare...
divertisment...
haine...
și cercetări.
Întreaga lor viață, de la naștere și până la moarte,
e controlată de către industrii cărora le pasă doar de profit.
Un imperiu...
de suferință...
și sânge.
Plătit de consumatori cărora li se spune că tratamentul lor a fost etic.
Free range, local, organic.
Că decesele lor au fost umane,
că nu au loc acte de cruzime împotriva animalelor aici, în țara noastră,
și că, dacă au loc, atunci guvernul nostru și autoritățile noastre
le vor găsi și le vor opri.
Că noi, în calitate de consumatori, nu avem motive să ne gândim altfel,
fiindcă a mânca și a folosi animalele este ceva normal;
am făcut asta dintotdeauna.
Fiindcă produsele de vânzare pe rafturile supermarketurilor
sunt atât de îndepărtate de indivizii care au existat cândva,
unii doar pentru scurt timp,
alții ani de zile fără păsuire.
Indivizi care împărtășesc cu noi și cu animalele noastre de companie, pe care le iubim atât de mult,
capacitatea de a simți iubire.
Fericire.
Durere și jale.
Care ne împărtășesc capacitatea de a suferi.
Dorința noastră de a trăi,
de a fi liberi,
de a nu fi văzuți ca obiecte,
nu pentru cât de folositori suntem pentru alții,
ci pentru cine suntem ca indivizi.
Ființe cu drepturi proprii,
nu unități de producție.
Nu stoc.
El, ea, ei, ele, nu obiecte.
Adevărul este că
nu există o metodă umană de a ucide pe cineva care își dorește să trăiască.
Nu este o chestiune de tratament
sau de metode mai bune de a face un lucru rău.
Cuști mai mari, populații mai puțin dense,
gaze mai puțin dureroase.
Ne spunem că ele au trăit vieți bune
și că în final nu știu ce le așteaptă
și că nu simt nimic.
Dar ele simt.
În ultimele ore, minute și secunde,
există mereu frică, există mereu durere.
Mirosul de sânge.
Țipetele celorlalți membri ai aceleiași specii,
alături de care și-au trăit viața.
Niciodată nu au dorința sau bunăvoința să moară,
ci mai degrabă, disperarea să trăiască,
o luptă frenetică până la ultima suflare.
Și niciodată nu li se arată milă sau bunătate,
în schimb sunt batjocorite,
luate în râs,
lovite,
bătute,
aruncate ca pe niște păpuși din cârpe
sau trimise la macerator fiindcă nu s-au născut cu genul potrivit.
Le luăm copiii.
Le luăm libertatea.
Le luăm viețile,
le trimitem sănătoase și întregi în abator,
ca să iasă bucăți ambalate pe partea cealaltă,
și ne spunem că într-un fel, de-a lungul drumului,
ceva uman și etic s-a întâmplat.
În acest proces, ne facem rău nouă înșine.
„Organizația Mondială a Sănătății a publicat un raport în această dimineață
despre pericolele cărnii procesate și a celei roșii...”
Ne distrugem mediul,
emanând prin industria zootehnică mai multe gaze cu efect de seră decât orice altă industrie,
distrugând pădurile noastre și ucigând animalele noastre native,
ca să facem loc fermelor.
Numai bovinele singure consumă o cantitate de hrană
egală cu necesitățile calorice ale unei populații de 8.7 milioane de oameni
și, totuși, 1 din 9 oameni – 795 milioane –
suferă de subnutriție cronică și 844 de milioane sunt lipsiți de apă curată,
în timp ce 1000 de litri de apă sunt folosiți pentru a produce 1 litru de lapte
și 15.000 de litri pentru 1 kg de carne de vacă.
Și, totuși, continuăm să justificăm existența industriei zootehnice
zicând că este normală, necesară și naturală.
Că regnul animal sau că anumite specii din el
ne sunt inferioare, fiindcă le lipsește acea inteligență specifică nouă,
fiindcă sunt mai slabe și nu se pot apăra.
Credem că, în aparenta noastră superioritate,
ne-am câștigat dreptul să ne exercităm puterea, autoritatea și dominația
asupra celor pe care îi percepem inferiori, pentru propriile noastre scopuri obtuze.
Este o justificare ce a mai fost folosită în trecut.
De către omul alb, să-l subjuge pe cel negru
sau să îi ia pământul și copiii.
De către naziști, să omoare evreii.
De către bărbați, să reducă la tăcere și să asuprească femeile.
Suntem condamnați să repetăm istoria la nesfârșit?
Acest complex de superioritate, acest egoism pur
ne definește pe noi ca specie?
Sau suntem capabili de ceva mai mult?
„Tocmai ai cinat și, oricât de bine ar sta ascuns abatorul,
„în depărtarea grațioasă a milelor, există o complicitate.”
Tocmai ne-am întors la motel și am văzut montajul de astăzi
de la țarcurile din abator, cu iedul nou-născut
și credem că există o șansă să fie încă viu așa că ne întoarcem.