Prizori v tem filmu niso osamljeni primeri.
Večina prizorov je bila posnetih v Avstraliji, razen če ni navedeno drugače,
vendar ti predstavljajo večino industrijskih standardov v zahodnem svetu.
Večina ljudi se ima za ljubitelje živali.
Ne pojmujemo jih kot predmete,
temveč kot kompleksna bitja, s katerimi si delimo planet,
naša življenja,
naše domove.
Z njimi se veselimo,
trpimo ob njihovi bolečini,
cenimo njihovo inteligenco in individualnost,
ko jih v družino sprejmemo kot novega družinskega člana,
ali jih občudujemo v njihovem naravnem okolju.
Misel, da bi jih po nepotrebnem ranili ali jim povzročili bolečino, je veliko ljudem nevzdržna,
zato želimo verjeti, da tisti, ki nas hranijo,
oblačijo in nas zabavajo,
trpijo minimalno ali sploh ne.
Slikovita družinska kmetija in ikonična podoba kmeta.
Humana in neboleča smrt; nizka cena za tako dobro življenje.
Sporazum obojestranske koristi.
Daleč od oči, daleč od srca. Pod krinko te zgodbe
jih ne doživljamo več kot posameznike, temveč kot živino –
kot brezobrazne proizvodne enote v sistemu nepredstavljivega obsega,
izvzete iz zakonov proti mučenju živali, ki ščitijo naše živalske sopotnike.
Njihovo trpljenje ni videno in ni slišano.
Njihova vrednost je odvisna samo od njihove uporabnosti za človeštvo,
upravičena s prepričanjem o naši lastni nadrejenosti
in s pojmovanjem, da možnost pomeni pravico.
Zamisel, ki jo moramo prevprašati.
Dominion
Prašiči
Uporabljeni za hrano, zabavo in raziskave.
Ubiti za hrano na leto:
Avstralija: 4,9 milijona
Združeno Kraljestvo: 11 milijonov
ZDA: 188 milijonov
Nova Zelandija: 0,6 milijona
Kanada: 21 milijonov
Kitajska: 715 milijonov
V šestdesetih letih 20. stol. je bilo v Avstraliji okoli 50.000 prašičjih farm.
Danes jih je manj kot 1.400,
vendar se je število vzrejenih in zaklanih prašičev povečalo.
Od leta 2015 je 49 kmetij posedovalo 60 % celotne populacije prašičev v državi.
Večina prašičev, vzrejenih za prehrano, prične življenje v porodnem boksu.
Majhen boks s središčno kletko,
zasnovan za pujske, da jih mati hrani,
medtem ko je njej gibanje onemogočeno.
Pogostost mrtvorojenih ali pohabljenih pujskov
se običajno zvišuje z vsakim leglom, saj telesa svinj fizično
ne premorejo tako velikih legel, kot jih zahteva industrija.
10‒18 % pujskov, ki se rodijo živi, ne bo preživelo do konca gojitvene dobe.
Umrli bodo zaradi bolezni, stradanja, dehidracije ali pa,
ker jih bo njihova ujeta mama nenamerno pomendrala.
Med smrtne žrtve spadajo tudi najšibkejši v leglu,
ki so pojmovani kot ekonomsko nedonosni.
Tiste, ki preživijo prvih nekaj dni, pohabijo brez anestetikov.
Odrežejo jim repe in zobe, da zmanjšajo kanibalizem
Odrežejo jim koščke ušeščk ali jih prebodejo z oznako, da jih identificirajo.
Od mame jih odvzamejo pri 3‒5 tednih starosti.
Večina je namenjenih za zakol 5 mesecev kasneje.
Ko odraščajo, jih premestijo v bokse za pitance, kjer so natrpani v lastnih iztrebkih.
Nekatere samice nadomestijo svinje v vzrejnem ciklusu.
Izbrane so previdno glede na to, ali lahko imajo velika legla.
Večina prašičjih farm uporablja umetno oploditev, namesto naravnega parjenja,
saj jim to omogoča oploditev 30‒40 samic s samo enim samcem.
Delavci zbirajo seme z masturbacijo prašičev,
nato ga vstavijo v svinje po katetru.
Prašiči so še vedno fizično uporabljeni za vzburjanje svinj pred oploditvijo,
vendar se dejansko ne parijo.
Ko je nosečnost potrjena, je svinja za celotno obdobje 16-tedenske nosečnosti
premeščena v eno izmed dveh zaprtih ograd.
Boksi za svinje so posamezne kletke, enake porodnim boksom,
kjer se lahko svinje premikajo le nekaj korakov naprej in nazaj,
ne morejo pa se obrniti.
Večina prašičerejcev v Avstraliji je individualne bokse za svinje sicer postopoma odpravila,
a ostajajo popolnoma zakonite in kazni, tudi če so svinje v boksih
zaprtenjih več kot 5 dni, niso predvidene.
To je podobno navidezni »prepovedi« kletk v Evropski uniji,
ki dejansko dovoljuje 4 tedne bivanja v kletkah na nosečnost svinje.
Če imajo možnost, prašiči svoje potrebe opravijo
daleč od prostora, kjer spijo in jedo.
Ekstremne prostorske omejitve imajo nanje močen psihološki učinek.
Alternativa kletkam so skupni bivali prostori,
kjer so noseče samice strpane v majhne betonske bokse.
Pomanjkanje prostora in potrebne stimulacije povzroči agresivnost prašičev.
Tisti, ki padejo v odplako skozi rešetke na tleh,
izstradajo od lakote ali se utopijo v reki iztrebkov.
Teden preden svinje rodijo,
jih premestijo porodni boks,
kjer ostanejo naslednje 4‒6 tednov.
Ker nimajo možnosti gibanja, jim slabijo mišice,
dokler ne nastopijo težave pri vstajanju in leganju.
Da bi zmanjšali pretirano izgubo mišic, jih delavci prisilijo vstati vsaj enkrat dnevno.
Zaradi trdih površin bodo na telesih nastale preležanine.
Fizični napor, ponavljajoče se rojevanje
in slabi pogoji bodo povzročili zdrs maternice in infekcije.
To lahko vodi tudi do delne ohromelosti,
kar jim onemogoča dostop do hrane in vode pred kletko,
ali celo do smrti v kletki.
Nemočno bodo gledale, kako pujski zbolijo in umrejo
ali kako jih delavci pohabljajo in mučijo, dokler jim ne bodo odvzeti.
Preden jih bo zamenjala druga samica in bodo poslane v klavnico
ali ubite in odvržene na mestu,
bodo morale v dveh letih štirikrat skozi ta proces.
Termin »prosta reja« pomeni samo, da so prašiči rojeni na prostem v majhnih lopah,
vendar prav tako preživijo svoje življenje v stajah,
kjer se tudi oni soočajo s prenatrpanostjo ter zdravstvenimi in vedenjskimi problemi,
kot se prašiči na kateri koli drugi farmi in živijo do kolen v svojih lastnih iztrebkih.
Življenjska doba prašičev je 10‒12 let, vendar jih je večina ubitih pri 5‒6 mesecih.
Na prašičji farmi jih natrpajo v transportna vozila,
in jih brez hrane, vode ali zaščite pred ekstremno vročino ali mrazom
odpeljejo v oddaljene klavnice.
V klavnici bodo, po navadi čez noč, čakali v majhnih betonskih ali kovinskih ogradah,
prav tako brez hrane in z omejenim dostopom do vode ali brez dostopa do nje.
Zjutraj jih preženejo na mesto zakola,
pogosto z električno palico.
Pogosta metoda omamljanja in ubijanja prašičev v Avstraliji,
ki se uporablja v vseh večjih prašičjih klavnicah in velja za najbolj »humano« in učinkovito možnost
je plinska komora.
Sistem vrtečih se kletk spusti dva ali tri prašiče pri polni zavesti v prostor
z močno koncentriranim ogljikovim dioksidom,
ki začne žgati njihove oči, nosove, sinuse, grlo in pljuča
in jih nato zaduši.
Nižja koncentracija plina bi jim povzročila manj bolečine in stresa,
vendar bi bilo za izgubo zavesti potrebnega veliko več časa,
kar je z ekonomskega vidika neizvedljivo.
Svinje so v te prostore poslane posamično.
Ker so večje, plin ni toliko učinkovit,
kar jih lahko pusti delno pri zavesti.
V tem primeru so pozneje še električno omamljene.
Na drugi strani komore
jim prerežejo vratove in jih pustijo izkrvaveti.
Omamljanje z elektriko, ki se uporablja v manjših klavnicah,
ima veliko več možnosti, da bo neučinkovito.
Prenizka napetost, nepravilna pozicija elektrifikacijskih klešč, neustrezna dolžina časa izpostavitve
ali neuspelost, da bi vrat prerezali dovolj hitro,
povzročijo samo paralizo in prašiču onemogočijo premikanje
vendar pa je prašič še zmeraj zmožen občutiti bolečino
ali se mu vrne zavest, medtem ko krvavi.
Mežikanje in ritmično dihanje sta pomembna pokazatelja zavesti.
Drug za drugim so ubiti pred očmi drugih.
Druga opcija so penetrirni klini, ki jih uporabljajo manjše klavnice.
Pri penetrirni različici jeklena palica prebije lobanjo živali
in ji trajno poškoduje možgane,
kar povzroči nezavest,
medtem ko pištole, ki ne penetrirajo, povzročijo močan udarec, podoben udarcu s kladivom.
Omamljanje je lahko uspešno samo, če je pištola sprožena z ustreznega kota
in postavljena na pravi del glave,
kar je pogosto težko, če glava ni pri miru.
Ker so bili pred njihovimi očmi ubiti njihovi prijatelji
ali ker lahko vohajo kri na tleh,
ne želijo vstopiti v prostor za omamljanje.
Penetrirni klin je še manj učinkovit pri večjih živalih, kot so svinje.
Za njih se lahko kot alternativa uporablja puška;
v tem primeru je natančnost še težje dosegljiva.
Potem ko izkrvavijo, so prašiči spuščeni v zbiralnike vrele vode,
da se njihova koža zmehča in da se odstranijo ščetine in dlake.
Tisti, ki niso bili ustrezno omamljeni ali ubiti, končno umrejo zaradi utopitve.
Odpadni material – kože, kosti, kopita, črevesje in maščobo –
prepeljejo v predelovalne obrate, da jih predelajo v maščobo,
ki se uporablja za hrano, mila, lubrikante in biogoriva,
ali v druge produkte, kot je želatina.
Divje prašiče so pripeljali s prvo ladijsko floto, ki je iz Anglije odplula v Avstralijo
in sedaj živijo na približno 40 odstotkih države,
v Kvinslandiji in New South Wakesu.
Lov na divje prašiče vključuje lovce z agresivno treniranimi psi,
ki sledijo prašičem, jih lovijo in napadajo
ter držijo pritisnjene k tlom,
dokler jih lovci ne dohitijo in pokončajo z noži.
Kljub temu, da divji prašiči veljajo za škodljivce,
ni nič neobičajnega, da jih lovci spustijo v naravne parke samo zato,
da se lahko kasneje vrnejo in jih lovijo.
Kokoši nesnice
Uporabljene za hrano
Za kokoši nesnice se življenje začne v valilnici.
Jajca, ki jih poberejo staršem, shranijo, jih vložijo v inkubator in po 31 dneh se izvalijo piščančki.
Samčke in samičke razvrstijo na ločena tekoča trakova.
Tukaj, v največji avstralski valilnici, so jih genetsko spremenili,
da so samci drugačne barve kot samice in to omogoča lažje razvrščanje.
Ker samci ne morejo nesti jajc,
jajc in so popolnoma drugačna vrsta kot piščančki, uporabljeni za meso,
se jih obravnava kot odpadke,
tako kot vsako samico, ki se jo dojema kot deformirano ali šibko.
Razvrščeni so na druge tekoče trakove kot zdrave samice
in prvi dan življenja poslani v industrijski mešalnik, imenovan drobilnik.
Ta praksa je legalna in RSPCA jo obravnava kot humano.
Manjše valilnice uporabljajo ogljikov dioksid
ali pa piščance preprosto zadušijo v plastičnih vrečkah.
Vse komercialne jajčne farme
– reja v kletkah, hlevska reja, prosta reja, reja z oznako organsko ali odobreno s strani RSPCA ‒
vključujejo ubijanje moških piščančkov,
v Avstraliji do približno 12 milijonov na leto.
Zdrave samice medtem nadaljujejo pot do bolečih strojev za rezanje kljunov.
Kljune jim odrežejo zato, da zmanjšajo možnosti medsebojnih
poškodb v zaprtih jajčnih farmah.
Nato jih naložijo na pladnje in odpeljejo na kmetije za vzrejo jajc,
kjer ostanejo nadaljnje 4 mesece, dokler ne začnejo valiti jajc.
Drobilnik bo prizanesen le majhnemu številu samcev.
Ti bodo uporabljeni za oploditev jajc za valilnico,
kjer bodo skupaj z izbranimi kokošmi služili kot starši.
Ostale kokoši pošljejo na jajčne farme po vsej državi.
Približno dve tretjini od 18 milijonov kokoši nesnic v Avstraliji
je v baterijski reji.
Vsaka staja lahko ima do 100.000 kokoši, in sicer od 4 do 20 na kletko.
Vsaka kokoš ima prostor velikosti A4-formata.
Ne morejo razprostreti kril, narediti prašne kopeli,
sedeti ali iskati hrane, kar bi sicer počele v naravi.
Zaradi desetletij genetskega manipuliranja in selektivne vzreje
izvalijo jajca skoraj vsak dan, skupno do 330 jajc letno,
v primerjavi z divjimi kokošmi, ki izvalijo od 10 do 15 jajc na leto.
Zaradi staranja, slabega okolja in fizičnega stresa, ki ga povzročajo pogoste valitve, se jim poslabša zdravje.
To se kaže z izgubo perja,
in čedalje bolj bledo kožo, ki je znak slabokrvnosti.
Smrt v kletkah je pogosta,
a se jo zaradi velikosti farm zlahka za dlje časa spregleda,
zato so ostale kokoši prisiljene živeti na trohnečih truplih.
Novejši sistemi kletk zbirajo iztrebke na tekočih trakovih pod kletkami,
medtem ko se v starejših sistemih ti kopičijo pod njimi.
Ptice, ki jim uspe pobegniti, so prepuščene smrti v teh gnojnih jamah.
Pri 18 mesecih, potem ko so preživele eno leto v kletki,
njihova proizvodnja jajc upade do te mere, da se obravnavajo kot »izrabljene«.
Povlečejo jih iz kletk in stlačijo v zaboje,
pri tem pa jim zaradi grobega ravnanja pogosto polomijo kosti.
»Kako pogosto se njihove kosti polomijo?«
»Vsakič ko katero zagrabim, so polomljene.
Vsakič.«
»Nehaj jamrati ali pa ti polomim še drugo nogo.«
Kokoši bodisi zaplinijo in nato zakopljejo ali predelajo
ali pošljejo v klavnico in jih zamenjajo z novimi štirimesečnimi kokošmi.
Do leta 2016 za prosto rejo ni bilo
državnih standardov kaj se lahko uveljavlja pod jajca iz proste reje.
Sedaj je maksimalna gostota zunanje naseljenosti kokoši
10.000 na hektar, ena na kvadratni meter,
vendar še vedno večino časa preživijo tesno druga ob drugi v velikih lopah.
V naravi kokoši tvorijo in živijo v socialni hierarhiji,
vendar so sposobne prepoznati le okoli 100 drugih kokoši.
V lopah s tisoče pticami
nezmožnost vzdrževanja te hierarhije povzroča kaos.
Kokoši napadajo šibkejše ptice, ki nimajo možnosti pobega.
Naglo se širijo bolezni.
Izbruh ptičje gripe na farmi v New South Walesu leta 2013,
ki naj bi jo prenesle divje gosi,
je povzročil smrti več kot 400.000 kokoši.
Večina večjih kmetij s prosto rejo ima na istem posestvu tudi rejo v kletkah
in jajca iz obeh rej pristanejo v isti embalaži.
Analiza podatkov jajčnih korporacij iz leta 2009 je pokazala, da so eno od šestih jajc,
ki se prodajajo kot pod oznako »prosta reja«, znesle kokoši, ki živijo v kletkah ali hlevski reji.
Kot v reji v kletkah,
so kokoši iz proste reje poslane v klavnico pri 18 mesecih,
veliko prezgodaj glede na njihovo 10-letno življenjsko dobo.
V klavnicah so kokoši za noge pripete na premikajočo se liro.
Spuščene so v vodo, kjer teče električni tok, ki jih omami,
jim z avtomatskim rezilom prerežejo vratove.
Če kokoši dvignejo glavo, lahko zgrešijo kopel
in rezilu so izpostavljene pri polni zavesti,
nazadnje pa se utopijo v vreli vodi.
Zaklane kokoši večinoma postanejo nižje kakovostni mesni izdelki,
kot je na primer mleto meso, ali so predelane v hrano za hišne ljubljenčke,
ali krmo za rejene živali.
Brojlerji
Uporabljeni za meso
Ubiti za hrano na leto:
Avstralija: 0,6 milijard
Združeno kraljestvo: 1 milijarda
ZDA: 8,9 milijard
Nova Zelandija: 0,1 milijarde
Kanada: 0,6 milijarde
Kitajska: 9,5 milijard
Piščanci, ki so rejeni za meso, se imenujejo brojlerji
in so večje velikosti kot kokoši nesnice,
zasnovani s človeškim poseganjem, da zrastejo do ogromne velikosti.
Njihovo kratko življenje se začne v valilnici za brojlerje.
Čeprav se v tej industriji uporabljajo samci in samice,
te valilnice prav tako uporabljajo drobilnik
ali plinske komore za šibke
in deformirane ptice, za katere se ne pričakuje, da bodo dosegle primerno težo za zakol.
Preživeli piščančki, stari le en dan, so prepeljani na farme, kjer gojijo brojlerje.
Leta 2016 je bilo 530 takih farm v Avstraliji,
s skupno populacijo 90 milijonov ptic.
V vsaki lopi je med 40.000 in 60.000 ptic.
V prvem tednu je normalna 4-6% umrljivost,
kkar pomeni 1600 do 3600 mrtvih ptic na lopo, približno 200-500 na dan.
Večino teh bodo mrtve našli zaposleni,
tiste, ki se zdijo šibke ali ranjene, bodo ubite ali žive zavržene.
»Tam sem jih ubil 465,
blizu 1000, če štejem vse piščance v treh lopah.
Ne ubijam samo bolnih,
ubijam še vse, kar se premika,
vendar vem, da niso v redu.«
»Ali je važno, če tu notri še vedno čivkajo?«
»Včasih jih ne ubijejo pravilno.
Vse, kar naredim je, da jih zagrabim za vrat.
In sedaj veš, da si jih ubil, ker ne čivkajo več.«
»Vrat je zlomljen,
ne morejo več čivkati.«
»Veš da si dobro naredil, ko ne čivkajo več.«
Ko rastejo, hitro zapolnijo razpoložljiv prostor v lopi,
kjer so primorani živeti v lastnih iztrebkih.
Umrljivost se niža, vendar so smrti še vedno pogoste.
Nedaleč od lop so njihova nakopičena trupla kompostirana.
Selektivno parjenje, pomanjkanje gibanja zaradi prenatrpanosti,
umetna svetloba in velika uporaba antibiotikov za boljšo absorpcijo hrane
je privedla do nove generacije piščancev,
ki dosežejo težo primerno za zakol, 3 kg, v samo 35 dneh,
veliko več kot bi naravno: 2 kg v 96 dneh.
Njihvoa telesa težko prenašajo ekstremne fizične pritiske,
zato so kostne, srčne in presnovne motnje pogoste.
Od tistih, ki prispejo v klavnico, jih ima 90 % abnormalno hojo.
V celotnem 5 - 7 tedenskem ciklu lope niso očiščene,
kar povzroča visoko koncentracijo amonijaka v zraku, kar draži in žge njihovo kožo
in ovira njihovo dihanje.
Piščanci, ki so prodani pod RSPCA oznako,
imajo samo eno polico, ki poteka po sredini lope,
vendar so razmere in postopki enaki.
Depopulacija se zgodi ponoči, ob majhni svetlobi,
ko so ptice mirne in ne vidijo, kaj se dogaja.
Običajno jih ujamejo z rokami,
stlačijo v plastične zaboje,
ki jih z viličarjem naložijo na tovornjake in jih transportirajo v klavnice.
Tako kot kokoši nesnice, tudi njih grobo obesijo za noge na avtomatsko linijo,
kjer jih potopijo v kopel z električnim tokom.
Tiste ptice, ki dvignejo glavo, nadaljujejo proces pri polni zavesti,
dokler jim vrteče rezilo ne prereže vratov.
Delavec čaka z nožem vse ptice, ki zgrešijo rezilo.
Purani
Uporabljeni za hrano
Ubiti za hrano na leto:
Avstralija: 4,5 milijona
Združeno kraljestvo: 15,4 milijona
ZDA: 243 milijonov
Nova Zelandija: 0,2 milijona
Kanada: 21 milijonov
Kitajska: 0,2 milijona
Purani so bili selektivno vzrejeni
do take velikosti, da se ne morejo več naravno pariti.
Tako se industrija opira na umetno oploditev,
kot je prikazana tukaj na kmetiji s prosto rejo v Viktoriji,
vendar je to standardna praksa
na vseh manjših farmah za vzrejo puranov.
Te zelo zvedave ptice so vzrejene na podoben način kot brojlerji,
z 10 - 14.000 na stajo, kar znaša približno 6 puranov na kvadratni meter.
Genetske spremembe in umetna razsvetljava, ki je namenjena povečanju krmljenja,
k dvojni stopnji rasti v primerjavi z njihovimi sorodniki v divjini.
Hitro dosežejo težo, ki je noge ne morejo več podpirati.
Ker živijo v lastnih odpadkih, se lahko rane hitro okužijo.
Pogostost smrti narašča s starostjo
na povprečno stopnjo 3 - 5 % pri samicah
blizu konca njihovega 12 tedenskega življenja v hlevu,
ter 10 – 12 % za samce ob koncu njihove življenjske dobe 16 tednov.
Mrtve ptice se zberejo in odvržejo kot smeti.
Preostale se prepelje v klavnico,
kjer se jih brca in pretepa,
medtem ko so vklenjene obrnjene navzdol na klavni linji.
Manjše klavnice lahko uporabljajo posamezne ubojne stožce.
4 do 5 milijonov je vsako leto ubitih v Avstraliji,
od tega jih je večina kupljenih in zaužitih v času Božiča.
Za preostanek leta ali celo za več let jih zamrznejo.
Race
Uporabljene za hrano, zabavo in oblačila
Ubite za hrano na leto:
Avstralija: 8,3 milijona
Združeno kraljestvo: 14 milijonov
ZDA: 27 milijonov
Nova Zelandija: 0,3 milijona
Kanada: 4,4 milijonov
Kitajska: 2280 milijonov
Tako kot pri brojlerjih, se v račjih valilnicah uporablja drobilnik
za šibke ali deformirane račke, za katere se pričakuje, da ne bodo zrasle.
Račje farme si delijo veliko podobnega z rejo kokoši in puranov.
Na prvi dan življenja so prepeljane iz valilnic,
kjer s pospešeno hitrostjo zrastejo v samo sedmih tednih.
Živijo s tisoči drugimi
v redko kdaj očiščenih lopah, kjer so smrti pogoste.
Race so vodne živali in imajo zato šibke noge in sklepe,
ker jim v osnovi ni potrebno držati lastne teže dlje časa.
Kjer je prisotna voda, bodo race na njej pretežno lebdele,
kar zmanjša pritisk na njihove mišice in skelet.
Vendar pa, ko vode ni,
kot je pri večini avstralskih farm, tudi tistih s prosto rejo,
morajo race držati celotno težo na nogah do 7 tednov
in več, če so namenjene za vzrejo,
kar se kaže v šepavosti, izpahnjenih sklepih in zlomljenih kosteh.
Selektivna vzreja je namenjena temu, da race pridobivajo na rasti in teži,
skupaj z nezadostno kostno formacijo
na njihovih mladih skeletih, pa še dodatno pritiska
na njihove že tako šibke noge in stegnenice.
Ker nimajo niti toliko vode, da bi lahko potopile glavo,
je racam onemogočena higiena oči, nosnic in perja,
kar veča tveganje za bolezni in slepoto.
Ker živijo v lastnih iztrebkih, je količina amoniaka v zraku visoka,
kar povzroča boleče opekline na nogah in poslabšanje ran in poškodb.
Te slabe okoljske razmere in prenatrpanost
pogosto vodijo do nevroloških bolezni, kjer slaba koordinacija, tresenje vratu in glave
vodijo v paralizo, krče, komo in smrt.
Ko delavci najdejo bolne ali poškodovane race
jih ubijejo tako, da jim zlomijo vrat.
Po 49 dneh jih zberejo v zaboje,
z viličarjem dvignejo na tovornjake in pošljejo v zakol.
Veliko rac ne preživi poti.
Tako kot kokoši in purani,
so race obešene za noge na klavni liniji.
Tudi tukaj tipična električna kopel ni vedno učinkovita,
zato veliko ptic doživi prerez vratu pri polni zavesti
in sčasoma umre zaradi izgube krvi ali utopitve v cisterni.
Na podlagi krutosti so leta 2018
tri zvezne države v Avstraliji prepovedale rekreativno streljanje na divje race.
V Viktoriji, Južni Avstraliji in na Tasmaniji
ta praksa ostaja legalna ob odprti sezoni lova vsako leto.
Populacija vodnih ptic v Viktoriji vztrajno pada
in je v letu 2017 dosegla najmanjše število ptic v 34 letih,
vendar je lov kljub temu legalen z utemeljitvijo,
da se s tem poveča posel podeželskih skupnosti, ki obkrožajo mokrišča,
ter zaradi spložne zabave in zadovoljstva lovcev.
Ocene računalniške simulacije in ugotovitve reševalcev na mokriščih
kažejo, da strelci pustijo ravno toliko ranjenih in ptic, ki jih niso ujeli,
kolikor jih ubijejo in ujamejo, kar pomeni, da je na tisoče rac
prepuščenih trpljenju in smrti zaradi nezdravljenih poškodb.
Poleg tega so bila na mokriščih med lovsko sezono
najdena trupla veliko zaščitenih vrst,
kot na primer redka in ogrožena pegasta raca (stictonetta naevosa),
ki jih strelci bodisi niso prepoznali
ali kljub temu preprosto ubili.
Okoli 80 % vsega puha in perja na svetu,
namenjenega jaknam, spalnim vrečam in posteljnini, prihaja iz Kitajske,
kjer skubljenje peres iz rac in gosi ostaja redna praksa.
Ta vključuje boleče trganje perja iz kože,
kar pusti odprte in krvave rane.
Proces je večkrat ponovljen, preden jih pošljejo v zakol.
Celo tisti dobavitelji, ki trdijo, da imajo certifikat organizacije RDS (odgovorno pridobivanje puha),
so bili vpleteni v puljenju peres.
Na koncu je nemogoče vedeti, če določeni izdelki iz perja
v Avstraliji ali drugod prihajajo iz teh farm.
Krave
Uporabljene za hrano, zabavo, oblačila, v farmaciji
Ubite za hrano na leto:
Avstralija: 8,7 milijona
Združeno kraljestvo: 2,7 milijona
ZDA: 31 milijonov
Nova Zelandija: 4,7 milijona
Kanada: 3 milijone
Kitajska: 49 milijonov
Kot ljudje, so krave izredno materinska bitja,
ki s svojimi mladiči vzpostavijo močne vezi,
in morajo skotiti, da imajo lahko mleko.
Na mlečnih farmah, so prisiljeno oplojene vsako leto,
da lahko konstanto proizvajajo mleko,
običajno z umetno oploditvijo kot pa z naravnim parjenjem,
za kar morajo delavci vstaviti roko v anus krave
in držati njen maternični vrat na mestu, ko vbrizgavajo seme bika.
Teleta so jim odvzeta samo nekaj ur po rojstvu,
da je lahko mleko, ki je namenjeno njim, zbrano in gre v prodajo za človeško uživanje.
V dneh, ki sledijo ločitvi,
mame obupano jočejo dan in noč
in kličejo svoje otroke.
Poznano je, da žalujejo dneve ali celo tedne.
Teleta moškega spola so v mlečni industriji
obravnavana kot neuporabna, saj ne bodo nikoli
zmožna proizvajati mleka.
Pet dni so izolirana, preden jih odpeljejo na tovornjak
in pošljejo na živinski sejem ali v klavnico.
V zadnjih tridesetih urah življenja jim pogosto odrečejo hrano.
Izstradana, zmedena in željna nežnosti
jočejo za svojimi mamami v ogradah klavnic,
kjer bodo naslednji dan ubita.
Tista, ki se izognejo elektrošokerju ali tista, ki so nezadostno omrtvičena,
so ubita pri zavesti.
Vsako leto je samo v Avstraliji okoli 700.000 telet moškega spola ubitih
kot odpadni produkt mlečne industrije.
Majhno število moških telet je rejeno dlje, do 20 tednov,
nato pa ubitih za teletino.
Telice so tudi izolirane in
hranjene z nadomestkom mleka v prahu
da se tudi same kasneje pridružijo ciklu umetne oploditve.
V obdobju laktacije krave dva do trikrat na dan
ženejo v molznico in pripnejo na industrijski molzni stroj.
V naravi lahko živijo do 20 let.
V mlečni industriji preživijo od 4 do 8 let.
Nekatere krave podležejo pritiskom
konstantnega oplojevanja in proizvajanja
10-krat več mleka kot bi ga v naravi.
Ostale so poslane v zakol, ko postanejo počasne
ali so preveč poškodovane, da bi nadaljevale.
Pri živinoreji je umetna oploditev bolj priljubljena kot parjenje
Teleta, vzrejena za govedino, so podvržena številnim bolečim kirurškim posegom
brez anestezije, vključno z razroževanjem in odstranitvijo nastavkov rogov,
označevanjem z ušesnimi znamkami,
kastracijo z rezilom ali na način,
kjer je elastika pritrjena okoli osnove mod,
ki preprečuje obtok krvi in se posledično
moda razkrojijo in odpadejo,
ter ožigosanjem z vročim železom.
Tista, ki zbolijo, običajno ne prejmejo veterinarske oskrbe in hitro propadejo.
Zdravila, kot so antibiotiki, rasni hormoni, vitamini in dopolnila
ter progesteron za ohranjanje nosečnosti,so vbrizgana,
vaginalno vstavljena
ali oralno zaužita.
Pri teh in drugih stalnih postopkih, kot sta sortiranje in preverjanje brejosti,
je govedo prisiljeno iti skozi dvoriščni sistem v staje
za omejitev premikanja na individualni pregled.
»Obrni se, prekleta krava neumna.«
»Ajde, debel kup dreka.«
Okoli 40 odstotkov skupne zaloge avstralske govedine
in 80 odstotkov prodanega govejega mesa v večjih domačih supermarketih
prihaja od goveda, ki je svojih zadnjih 10 – 15 % življenja
preživelo natrpano v pitališče,
kjer je bilo rejeno z žitom in poslano v zakol pri 18 mesecih.
Prisiljeni so v prostor za omamljanje, iz katerega se bodo obupano poskušali rešiti.
»O, ja!«
»Umiri se, p*zda!«
Penetrativni klin je ena najpogostejših metod, uporabljenih za omrtvičenje krav,
vendar so manjše pištole pogosto neučinkovite pri tako velikih živalih,
zato povzročajo samo bolečino in omejeno gibanje, ne pa nezavesti.
Puška je manj pogosta alternativa.
Poleg tega, da so priče živalim, ki so pred njimi omrtvičene,
ubite in včasih tudi procesirane,
so v veliko primerih tudi prisiljene poslušati, kakšna usoda jih čaka v sosednji sobi.
Pri kravah, ki so ubite, ko so breje, je kri njihovih še nerojenih teličkov,
poznana kot plodovni serum telička ali plodovni serum goveda,
velike vrednosti v farmacevtski industriji,
ki se prodaja približno 600 dolarjev za liter.
Kravje in telečje kože so poslane v strojarne, kjer so predelane v usnje,
velika večina pa je izvožena v tujino.
Pogosta zmota o usnju je,
da je ta stranski proizvod mesne industrije, namenjen zmanjšanju odpadkov.
Bolj pravilno je reči, da je usnje soproizvod,
včasih celo bolj ekonomično cenjen kot meso,
do točke, kjer je vse več in več živali
ubitih za njihovo kožo kot za meso.
Poceni usnje za uporabo čevljev, torbic in drugih dodatkov
je uvoženo v Avstralijo, Združene države Amerike in v Evropo
iz razvijajočih držav kot so Indija in Bangladeš.
Ker so v hindujski religiji krave svete,
je v 24 od 29 držav Indije njihov poboj ilegalen.
Da so lahko legalno pobite za usnje,
morajo prepotovati na stotine in tisoče kilometrov
v eno izmed petih izvzetih držav ali do meje z Bangladešem.
Odvisno od poti in števila živali,
včasih v tisočih, večina transporta poteka peš.
Za pripravo na pot jim zabijejo čevlje z žeblji v kopita,
in tesno prepletejo vrvi skozi njihove nosove.
Izčrpane, sestradane in dehidrirane živali se po poti velikokrat zgrudijo,
prisiljene so vstati z vlečenjem za vrvi, speljane skozi nosove ali z lomljenjem repov,
pretepanjem s palico ali z drgnjenjem čilija v oči.
Preostanek poti so nagnetene na tovornjake,
z rogovi se prebadajo in ranijo, njihove kosti se pogosto lomijo.
Tiste, ki uspejo priti do klavnic, so ubite ena pred drugo
brez kakršnega koli omamljanja,
nekatere so odrte žive.
Kože so namočene v strupene kemikalije,
ki povzročajo raka in druge kronične kožne bolezni.
To delo pogosto opravljajo otroci.
Temeljni koncept rodeov
je fizična kontrola in prevlada nad šibkejšimi, bolj ranljivimi bitji.
Vsako leto so v 240 rodeih po Avstraliji teleta,
voli in biki fizično sprovocirani z namenom,
da zabavajo gledalce.
Običajno krotke živali v zakulisju prenašajo zvijanje repov,
uporabo električnih sunkov
in drugo fizično zlorabo,
tudi uporabo kovinskih ostrog in jermenov, ki so zatesnjeni okrog njihovih trebuhov,
da se zdijo bolj neukrotljivi in divji.
Zaradi intenzivnosti in nevarnosti teh praks, ki so uporabljene za zabavno na prireditvah,
so poškodbe neizogibne.
»Malo težav ima na postavljanju tega junca na vse štiri.
Uporabi lahko samo svojo moč, da ga lahko dvigne s tleh.
Povem vam, da ta junec danes definitivno
ne sodeluje s tem kavbojcem.«
»Ja, povem vam, da noče imeti nič opraviti
z nocojšnjim tekmovanjem.«
»Nikar ne mislite, da za ta goveda ni dobro poskrbljeno,
ker se za njih izredno poskrbi.«
Lovljenje teličkov in volov vključuje
lovljenje prestrašenih živali z lasom, ko poskušajo pobegniti.
Nasilen poteg, da bi jih ustavili, se pogosto kaže v potplutbah, zlomljenih okončinah, rogovih in celo vratovih,
s trganjem vezi, notranjem krvavenjem in s poškodbo podkožnih tkiv.
Ovce
Uporabljene za hrano in obleko
Ubite za hrano na leto:
Avstralija: 29,7 milijona
Združeno kraljestvo: 14,5 milijona
ZDA: 2,3 milijona
Nova Zelandija: 24, 7 milijonov
Kanada: 0,6 milijona
Kitajska: 144 milijonov
Zimska jagnjitev je praksa, pri kateri se oplodi ovco,
da bo povrgla v zimskih mesecih,
kar pomeni, da se njihova jagnjeta ne dojijo več spomladi, ko so pašniki najbolj rodovitni.
To jim omogoča, da se jagnjeta redijo hitreje,
kar pomeni, da 10 - 15 milijonov novorojenih jagnjet, približno eden od štirih,
umre v 48 urah zaradi močnega mraza.
Za rejce ovac je to finančno ugodneje v primerjavi s stroški
krmljenja med jagnjitvijo v toplejših mesecih.
Pasma Merino, ki šteje okoli 80 % celotne proizvodnje volne v Avstraliji,
je bila selektivno vzrejena, da ima bolj zgubano kožo,
kar pomeni, da ima večje količine volne,
je pa tudi bolj nagnjena k miazi.
Da bi zmanjšali možnost okužbe in miaze pri mladičih, ki dočakajo poletje,
jim porežejo ali popolnoma odstranijo repe,
hkrati pa opravijo postopek,
kjer jim odrežejo kožo okoli zadnjika
in konico repa s kovinskimi škarjami.
Pri jagnjetih, ki so mlajša od 6 mesecev,
so ti postopki brez uporabe anestetika zakoniti.
Tisti, ki strižejo ovce, so plačani glede na število ostriženih ovc in ne na uro,
zato je hitrost bolj pomembna kot natančnost,
Prav tako se ne zahteva se nikakršnega treninga ali akreditacije.
Po nekaj letih, ko ovce ne proizvajajo več dovolj volne
in ne predstavljajo več profita, so poslane v zakol in prodane kot ovčetina.
Jagnjeta, ki so rejena za meso, so ubita med 4. in 12. mesecem,
daleč od njihove naravne življenjske dobe 12 - 14 let.
V Avstraliji je od 32 milijonov ubitih 19 milijonov ovc.
Te gredo na dražbe,
ki so posredniki med farmami, klavnicami ali privatnimi kupci,
kjer prodajajo tudi govedo, teleta,
konje, perutnino in prašiče.
Stres zaradi vročine, dehidracija, izčrpanost ali že obstoječe zdravstvene težave,
so pogosti povzročitelji smrti na dražbah.
Klavnice pokupijo večino ovc za meso.
Nobena žival v klavnici ne gre prostovoljno v smrt.
Omrtvičenje s pištolo je pogosto neučinkovito,
kar povzroča bolečino in straši živali
v njihovih poslednjih trenutkih.
Omrtvičenje s klinom ni nič boljše.
»Naredi, kar ti je bilo naročeno!
Stoj na miru, prekleto!«
»Sedi, lezi, zakotali se, ja.
Priden fant, spusti glavo dol, ja.
Dela, kar mu je bilo naročeno.«
Ne glede na to, ali se zdi omrtvičenje učinkovita metoda,
je nemogoče z gotovostjo vedeti, ali je žival
popolnoma v nezavesti in ne občuti bolečine
ali je zgolj paralizirana in se ne more premikati, vendar čuti vse.
V strahu in obupu, ki ga občutijo, nekaterim uspe na kratko zbežati tja,
kjer ležijo trupla živali, ki so bile pred njimi,
preden so prisiljene nazaj v vrsto vedoč, da so naslednje.
Koze
Uporabljene za hrano in obleko
Avstralija: 2,3 milijona
Ubite za hrano na leto:
Nova Zelandija: 0,1 milijona
Kitajska: 163 milijonov
Proces pridobivanja mleka pri kozah je enak kot pri kravah.
Znova in znova so oplojene, da je nenehna dobava mleka zagotovljena.
Nišna industrija v Avstraliji obsega samo okrog 65 farm,
mleko pa je prodajano kot lažje prebavljiva alternativa za tiste,
ki so alergični na kravje mleko.
Po svetu je kozje mleko pito bolj, kot od katere koli druge živali.
Kozliči moškega spola, nezmožni proizvodnje mleka,
so v glavnem obravnavani kot odpadni material in so ubiti na farmah kmalu po rojstvu,
medtem ko so mlade koze vzrejene za to, da postanejo tudi same proizvajalke mleka,
čeprav jih nekatere farme tudi vzredijo in prodajo za meso.
Doječe koze so pomolzene dvakrat dnevno
dnevno tudi do 10 let, preden jih pošljejo v zakol.
V svojem najboljšem obdobju proizvedejo 4 litre mleka na dan, ki je sveže prodano
in predelano v sir, maslo, sladoled, jogurt in milo.
Avstralija je največji izvoznik kozjega mesa na svetu,
večina ga gre v ZDA.
Samo 10 % mesa prihaja iz koz, gojenih za meso,
ostalo pa od neudomačene vrste, ki izhaja iz koz,
ki so jih evropski kolonialisti peljali v Avstralijo.
Te prosto živeče koze so ulovljene in prepeljane
v pitališče, poznano tudi kot kozje ograde, kjer so rejene za zakol.
Breje živali so pogosto poslane v zakol
in neizbežno je, da nekatere povržejo v transportnih vozilih ali v ogradi
malo pred tem, ko so poslane v zakol,
za seboj pa pustijo otroke,ki umrejo zaradi izstradanja in izpostavljenosti,
medtem ko kličejo svoje mrtve mame.
Ribe
Uporabljene za hrano in znanstvene raziskave
Ubite za hrano na leto: 167,200,000 ton po celem svetu
Losos je najbolj priljubljena riba v Avstraliji,
kjer se ga poje skoraj 40.000 ton letno.
Lovijo ga blizu obale v podvodnih kletkah
ali v zalivih na severnih in zahodnih obalah
zaradi hladnejših voda.
Vsaka kletka sprejme okoli 60.000 rib,
ki so pri 12 - 18 mesecih prepeljane v kopenske valilnice.
Ko rastejo, se njihov prostor v kletkah zmanjšuje,
dokler niso tesno stisnjene ena ob drugo in lahko plavajo le v krogih.
Študija, ki je potekala leta 2017 na farmi lososov v Avstraliji, na Norveškem, v Čilu, na Škotskem in v Kanadi
je pokazala, da je približno polovica teh živali gluhih
zaradi pospešene hitrosti rasti, ki poškoduje njihove slušne receptorje.
Svetovna dediščina Macquarie Harbour na tasmanski zahodni obali
je dom največ farmam rib v državi,
s tremi ključnimi igralci, – Tassal, Huon in Petuna.
V lasti imajo več kot 25 kletk.
V enoletnem obdobju, do septembra 2016, je več kot 21.000 ton ribje hrane
in neznanski del iztrebkov končal v pristanišču.
Tako visoka stopnja onesnaževanja je vodila k nevarno nizkim deležem kisika
v vodi in povečala možnost bolezni
ter pripomogla k smrti mnogih živali na farmah.
Številni množični smrtni incidenti od leta 2015 do leta 2018
so bili posledica zadušitve zaradi nizke ravni kisika,
človeške napake in bolezni.
Podjetje Tassal, ki je največje izmed treh podjetji,
se ponaša s 83 % stopnjo preživetja v vseh njihovih farmah.
Ko pri 15 - 18 mesecih v morskih kletkah dosežejo okoli 7 kg,
so lososi posesani skozi tubo na ladjo
v zbirno posodo, kjer so takoj ubiti
ali živi transportirani v akvarije na kopnem, kjer gredo v predelovalni obrat.
Baramunde gojijo v vseh državah v Avstraliji razen v Tasmaniji.
V hladnejših južnih državah
jih gojijo v akvarijih s tisoče drugimi ribami.
Medtem ko so v severnih državah
gojene v celinskih morskih kletkah, podobnih kot na lososovih farmah,
ali v zunanjih ribnikih, ki so uporabljeni tudi za postrvi.
Metoda ubijanja rib iz farm, ki naj bi bila humana,
izgleda tako, da ribe posesajo v ledeno vodo, kjer zamrznejo do smrti.
Ta metoda je daleč od humane, saj gre za počasno in bolečo smrt,
ki lahko traja tudi pol ure.
Ribe, ki so ubite za japonsko specialiteto sashimi, kjer je zaželena svežina
so zabodene v glavo, preden jim prerežejo vratno veno
ter jih dajo v led, kjer jim odteče kri.
Trgovine in restavracije, ki razstavljajo žive ribe,
omogočajo strankam izbiro,
katero ribo naj ubijejo.
Tri četrtine morske hrane, ki jo zaužijejo v Avstraliji, je uvožene iz tujine,
prevladujejo kozice, losos in tuna.
Komercialna plovila za ribolov vlečejo za sabo ogromne mreže,
ki polovijo vsa živa bitja na poti.
Okoli 85 % svetovne zaloge rib
se sedaj lovi s polno zmogljivostjo ali preko nje.
Glede na trenutno stanje
se predvideva, da bodo naši oceani prazni do leta 2048.
Zajci
Uporabljeni za hrano, oblačila, poskuse, kot hišni ljubljenčki
Gojenje zajcev v Avstraliji je zahtevno.
Nalezljive bolezni, razširjene za izkoreninjenje divjih zajcev,
prenašajo insekti in lahko na mah pomorijo vse živali na farmi,
medtem ko se drugi borijo
z nižjimi cenami divjih zajcev, ki jih ulovijo in ubijejo lovci.
Zajci, ki so vzrejeni za meso, preživijo vse življenje
v kletkah nad tlemi,
brez možnosti kakršnega koli naravnega vedenja kot je kopanje, skrivanje ali skakanje.
Pod njimi so nakopičeni urin in iztrebki,
zaradi česar v zraku nastajajo visoke stopnje amoniaka.
Zajklje, ki jih imajo za vzrejo, lahko živijo v takih razmerah
tudi do 56 tednov, medtem pa imajo 7 legel.
Večina zajcev, ki lahko živi od 8 do 12 let, je ubitih pri 12 tednih.
3 do 4 tisoč zajcev v Avstraliji je vsako leto prisiljenjih
v znanstvene poizkuse in testiranje.
Večina prihaja iz tega objekta v Viktoriji.
Večina krznenih izdelkov, prodanih v Avstraliji, je uvožena iz tujine,
večina krzna je zajčjega.
Leta 2015 je blagovna znamka Akubra zaprla obratovanje v Avstraliji
in pričela uvažati zajčje krzno iz Evrope.
Avstralija prav tako uvaža krzno iz Kitajske, ki je hkrati največja izvoznica.
Od desetih zajčjih farm za krzno, ki jih je obiskal tajni raziskovalec,
je polovica farm pulila krzno živim zajcem.
To je proces, ki se ponavlja vsake 3 mesece,
medtem pa zajci živijo v kletkah.
Puljenje dlake omogoča daljšo dlako in
posledično večji profit v primerjavi s striženjem ali rezanjem.
Ko se zajci starajo, jim raste manj dlake.
Nazadnje so obešeni in odrti,
včasih tudi, ko so še živi.
12 zajcev je ubitih, da lahko naredijo klobučevino za samo en klobuk.
Po celem svetu je za krzno ubita več kot milijarda zajcev.
Norke
Uporabljene za oblačila, kozmetiko
Norke uporabljajo za krznena oblačila,
dodatke in celo podaljševanje trepalnic.
Ker v Avstraliji farm nork ni,
se njihovo krzno uvaža iz drugih držav.
V naravi bi posamezna norka zavzela
do 1000 hektarjev močvirskega habitata.
Kljub številnim generacijam, ki so vzrejene za krzno,
te po naravi radovedne in samotarske živali
zelo trpijo v ujetništvu,
kjer so natrpane v majhnih, žičnih kletkah in jih dolgčas in stres
privedeta do mrzličnega stopicanja na mestu in samopoškodb.
Norke, ki jih uporabljajo za razmnoževanje, so zaprte v teh kletkah štiri do pet let
in v tem času vsako leto skotijo 3 do 4 žive mladiče,
ki jih nato odrejo pri 6 mesecih starosti.
Plinske komore ali zaprte škatle, napolnjene z motornimi izpuhi,
so običajni načini za ubijanje nork,
a vendar jih ta načina ne ubijeta vedno, zato se nekatere zbudijo, medtem ko jih odirajo.
»Ja, premika se in brca...
... skriva se pod trupli in išče pot do zraka.«
Usmrtitev preko elektrod v anusu ali zlom vratov
sta pogosti alternativi drugim vrstam usmrtitve.
»Še vedno diha.«
Lisice
Koristijo jih za oblačila ter zabavo
Lisice so za norkami druga najbolj pogosto gojena žival za krzno
in se soočajo z enakimi težavami.
Kitajski krznarji trdijo, da so njihove marže tako majhne,
da si ne morejo privoščiti ubivati lisice
kako drugače kot z najbolj brutalnimi metodami,
tako da jih kar na živo oderejo in si tako priranijo čas in trud.
Britanski naseljenci so v Avstralijo vnesli svoj tradicionalen lov na lisice
lisice in jih pozneje uvažali za kontroliranje širitve zajcev,
danes pa jih smatramo kot škodljivce
in njihovo število ocenjujejo na sedem milijonov.
Lov in zastrupljanje lisic
je na privat zemljišču zakonit po celotni državi.
Pogosto strup zaužije tudi druga divjad
ali domače živali, celo psi,
najpogostejša metoda je zastrupitev z vabo po imenu 1080.
Vaba 1080 je brez barve, vonja in okusa
ter povzroči počasno in bolečo smrt vsem žrtvam.
Psi
Uporabljajo jih za zabavo, znanstvene raziskave, oblačila in kot hišne ljubljenčke
Čeprav je v Avstraliji, v Evropi in v ZDA
uvoz pasjega in mačjega krzna prepovedan,
so raziskave pokazale, da je kitajsko pasje in mačje krzno
pogosto označeno kot lisičje, zajčje ali kot krzno nork.
Vsako leto na Kitajskem vzredijo in ukradejo z domov ali z ulic
okoli 2 milijona psov in mačk,
stisnejo jih v kletke
in včasih več dni prevažajo brez hrane ali vode,
da jih lahko obesijo, izpustijo kri, pretepejo ali zadavijo
in celo žive odrejo.
V Avstraliji prodajo okoli 450.000 kužkov vsako leto.
Okoli 85 % jih prihaja od neregistriranih rejcev,
imajo lahko zaradi minimalnega nadzora
pasje farme tudi registrirani rejci,
ki tako prodajajo čistokrvne in mladiče mešane krvi
v trgovinah z malimi živalmi ali na spletu.
Na teh farmah je popolnoma zakonito,
da je pasja mati zaprta v betonski celici
23 ur na dan ter da jo znova in znova oplojujejo.
Zanje ne obstajata ljubezen in prijateljstvo,
z njimi ravnajo kot s stroji za razmnoževanje.
Ti ljubki kužki so prodani za tisoče dolarjev.
Pogosto trpijo za boleznimi in drugimi zdravstvenimi
vedenjskimi problemi zaradi pogojev,
ki so jim bili izpostavljeni na farmah
in zaradi selektivnega parjenja.
»Pozdravljeni, kako ste?«
»Dobro. Kdaj pridejo novi zlati prinašalci?«
»Če se ne motim, bodo prišli to soboto.«
»To soboto? Ok.«
»In iz kje pridejo?«
»Imamo svojega lastnega rejca.«
»Ali ima farmo s kužki?«
»Ne, sploh ne.«
»Oh, kako so lepi!«
»Je dober vzreditelj?«
»Ja, zagotovo, je registriran.«
»Torej ni tako ... Ker sem slišala slabe stvari o farmah kužkov.
Torej ni farma?« »Ne, sploh ne.«
»Kužki, ki pridejo iz farm
zelo zbolevajo. Bolni kužki.«
Medtem ocenjujejo, da med 200.000 - 250.000 brezdomnih in potepuških psov in mačk
vsako leto evtanazirajo v zavetiščih po vsej državi.
Velika večina od njih je zdravih, ampak nezaželenih
Kljub mnogim javno objavljenim škandalom iz prejšnjih let
ostajajo dirke hrtov velika in močna stavna
in zabavna industrija v Avstraliji in drugod po svetu.
Velik pospešek in izjemna hitrost,
pri kateri ti veliki psi lovijo vabo po stezi,
neizogibno povzroči trčenja, padce in poškodbe,
pri katerih so najbolj pogoste mišične raztrganine, pretrgane vezi in zlom stopalnice.
Vsak teden se na avstralskih dirkalnih stezah poškoduje do 200 psov.
Šest do deset jih umre med tekmo
ali jih usmrtijo po njej.
Hrti imajo življenjsko dobo od 12 - 14 let.
Tekmovalni psi začnejo kariero pri 18 mesecih
in jo končajo pri 4 letih in pol.
V Novem južnem Walsu imajo kariero,
ki traja v poprečju samo 363 dni.
Letno v Avstraliji ubijejo med 13.000 in 17.000 mladih hrtov.
Od 97.000 hrtov, ki jih je bilo vzgojenih v Novem južnem Walsu
v 12-letnem obdobju do leta 2016,
je bilo ubitih 59 – 70 % psov, ker so jih smatrali za prepočasne
ali ne dovolj dobre za tekmovanja.
Obstaja vedno več dokazov,
da hrte redno ubijajo na nehumane načine,
ker imajo trenerji raje cenejše usmrtitve s pištolo ali s pretepanjem
kot da bi plačali evtanazijo.
Trupla psov potem odvržejo v jame na zasebnih zemljiščih
ali pa raztresejo po divjini.
Uporaba živih živali kot vaba za treniranje hrtov, da se naučijo loviti plen,
je sicer nezakonita, vendar so odkrili, da je široko razširjena.
Leta 2015 je raziskava v Novem južnem Walsu pokazala,
da od 80 do 90 % trenerjev
uporablja to prakso.
Nešteto prestrašenih pujskov, zajcev, oposumov, kokoši in muck
je bilo raztrganih z namenom,
da bi sicer nežne in umirjene hrte naučili teka po stezah.
Konji Uporabljajo jih za zabavo,
znanstvene raziskave, v farmaciji in za hrano
Za hrano jih na leto ubijejo:
Konjski skelet ni dozorel, dokler konj ne doseže starost 5 let,
Njihove dirkalne kariere pa se pričnejo že pri dveh leti starosti,
saj lastniki želijo denarne nagrade
in čim hitrejšo povrnitev investicije.
To zelo poveča možnost poškodb,
saj okoli 80 % konjev trpi zaradi bolečih golenic
ali dorzalne metakarpalne bolezni.
Raziskovalci na Univerzi v Melbournu so ugotovili,
da ima po tekmi 56 % konjev kri v sapniku, 90 % konjev pa tudi v pljučih
skupno s pogostostjo čira na želodcu, ki se povečuje
z nadaljevanjem treningov in tekem.
Med tekmo jih priganjajop z bičem za čim hitrejši tek.
Pravila dirke prepovedujejo bičanje v začetnem delu dirke,
v zadnjih nekaj sto metrih, ko so utrujeni
in manj sposobni odzivanja, prepovedi več ni.
Pogosto jih neprizanesljivo bičajo do ciljne črte.
Tekmovanja v preskakovanju ovir so statistično 19-krat bolj nevarna kot dirke,
s pogostimi hudimi padci in poškodbami.
Približno polovica konjev, ki tekmuje v preskakovanju ovir,
izgine vsako leto v Avstraliji,
tiho zapusti industrijo v neznanih okoliščinah
nikoli več ne tekmujejo, nikoli več ne slišimo zanje
ali pa jih ubijejo kar po tekmovanju
za zelenimi zasloni, kjer jih gledalci ne vidijo.
Po državi vsako leto na novo registrirajo 11.000 - 12.000 tekmovalnih konjev,
medtem ko približno isto število konjev zapusti industrijo
zaradi slabih rezultatov, neprimernega značaja ali poškodb.
Veliko teh konča v klavnicah,
kjer jih ubijejo za hrano tekaškim hrtom ali domačim psom.
Drugi končajo na enem izmed dveh konjskih klavnic,
ki izvažajo meso za človekovo uporabo.
Konje se prav tako uporablja na rodeu.
Kamele
Uporabljajo jih za zabavo, oblačila, znanstvene raziskave, v farmaciji in za hrano
Kamele so pripeljali v Avstralijo v 19. stoletju, da bi prenašale tovor,
po prihodu avtomobilov pa so jih izpustili v divjino.
Leta 2008 je bila njihova populacija ocenjena na 600.000 glav,
je vlada ustanovila projekt iztrebljanja.
Ta je učinkovito prepolovil število kamel,
večinoma s streljanjem iz helikopterjev,
pa tudi z lovljenjem in pošiljanjem v klavnice.
Meso se izvaža v Združene države in na Bližnji vzhod.
Praksa, ki se nadaljuje tudi dandanes.
Glede na to, da so celo njihovo življenje prosto romale naokrog brez stika s človekom,
jim je nenaden zapor in grobo ravnanje
nekaj čisto tujega.
»Malo je jezen.«
»Ja, prekleto je jezen, pr'jatu«
»Pojdi naprej, ti zabita pizda!«
Vedno več kamel, ki jih ulovijo v divjini,
pošljejo v kamelje mlekarne, v rastočo industrijo,
ki promovira bolj zdravo alternativo kravjemu mleku
in manj potratno alternativo odstrelu iz zraka.
Miši
Uporabljajo jih v znanstvenih raziskavah ali kot hišne ljubljenčke
Avstraliji za raziskave in testiranja uporabijo
med 6 in 10 milijonov živali,
od tega je 1 - 2 milijona miši.
Veliko od teh eksperimentov vključuje kirurške posege brez lajšanja bolečine
ali izpostavljanje toksinom in boleznim.
Nazadnje vse miši, ki so podvržene raziskavam ali testiranju, ubijejo,
saj jih po zakonu ne smejo izpustiti iz laboratorijev.
Dve pogosti metodi ubijanja miši, ki ne služijo več svojemu namenu,
so zadušitev z ogljikovim dioksidom ali preveliki odmerki anestetikov
ki jim jih dozirajo s plinom ali injekcijami.
Danes znanstveno raziskovanje in odkritja
obravnavajo nianse človeške fiziologije,
za kar živali niso primerni kandidati.
Leta 2015 je študija Nacionalnega inštituta za zdravje v Združenih državah
pokazala, da 95 % zdravil,
ki se pri testiranju na živalih izkaže za varne in efektivne,
ne prestane preizkusa na ljudeh.
Nekritično zanašanje na rezultate testiranja na živalih
in neupoštevanje potencialnih bolj natančnih alternativ
koriščenja človeškega tkiva in celic,
trupel, simulatorjev in računalniških modelov,
je lahko stalo zdravja in življenja več tisoč ljudi
in milijonov živali.
Eksotične živali
Uporabljajo jih za znanstvene raziskave in zabavo
Stotine makakov, marmozetk in pavijanov
je letno nakupljenih za potrebe avstralski laboratorijev
in to iz treh vzgajališč, ki jih financira vlada.
V teh laboratorijih, ki so zaradi strogih varnostnih ukrepov skriti pred očmi javnosti,
izvajajo veliko različnih biomedicinskih poizkusov
na teh zelo inteligentnih bitjih, nato pa jih zavržejo.
Drugi primati so ujetniki v cirkusih,
kjer so izpuščeni iz skrajnega dolgčasa svojih kletk samo,
ko nastopajo za gledalce,
ali pa so ujetniki v živalskih vrtovih.
Levi in tigri v ujetništvu v Avstraliji služijo istemu namenu,
življenju v dolgočasju in frustracijah
da zabavajo obiskovalce.
Medtem ko predstave prikazujejo te in druge eksotične živali in žanjejo
občudovanje ter navdušenje, redke stalne stranke opazujejo živali dovolj časa,
da lahko zaznajo ponavljajoče se znake psihološkega motnje,
ki je pogosta za živali v ujetništvu.
V tropski vročini Queenslanda,
Sea World (Vodni svet) gosti edine avstralske polarne medvede v ujetništvu.
Te živali so naravno prilagojene
ledeno mrzlim arktičnim pogojem in v divjini
preplavajo tudi do 70 km v samo 24 urah,
povprečno do 3000 km na leto.
Tukaj pa so zaprti v ograjene prostore,
velike približno na 30 krat 40 metrov in to vse svoje življenje.
Tjulni in delfini
Uporabljajo jih za zabavo
Prestave s tjulni so popularne atrakcije v živalskih vrtovih,
kjer jih v zameno za hrano naučijo trike pred veliko množico ljudi.
»In to je zagotovilo da vaši morski sadeži izvirajo iz ribištva
ki pomaga ščititi ogrožene ribe, delovna mesta in okolje.«
V zakulisju hirajo v majhnih ogradah kakor vse druge živali v živalskih vrtovih
in nepretrgoma plavajo v ponavljajočih se krogih ali jočejo iz obupa.
V divjini delfini preplavajo tudi do 65 km na dan
in se neprestano premikajo; lovijo hrano,
se igrajo in se spopadajo za svoj teritorij.
Delfini si z ljudmi in primati delijo
zmožnost samozavedanja, intuicije in empatije.
Nobena situacija v ujetništvu ni možna
popolnoma pokriti potreb teh visoko inteligentnih
in kognitivno kompleksnih živali.
Okoli 80 % avstralskih delfinov, živečih v Sea Worldu,
je rojenih v ujetništvu, od koder ne bodo nikoli izpuščeni
in kjer morajo vse svoje življenje nastopati za hrano kot nagrado.
Huda lakota pred predstavami
je ključnega pomena za dobro izvedbo,
ki je verjetno najbolj priljubljena atrakcija parka.
Z vstopninami vsako leto zaslužijo 133 milijonov dolarjev,
od katerih porabijo manj kot 1 % denarja
za sicer zelo promovirane raziskave, reševanje in rehabilitacijo.
Avstralska zvezna vlada je leta 1985 določila,
da se več ne sme odpirati delfinarijev
in da morajo zapreti tudi že obstoječe.
Odlok je prišel v veljavo po tem, ko so se pojavili dokazi o kitih,
ki v ujetništvu trpijo zaradi stresa, vedenjskih težav, neplodnosti,
visoke smrtnosti in krajše življenjske dobe,
čeprav morda na prvi pogled delujejo zadovoljno.
Danes ostajata samo dva takšna objekta
objekta in lahko delujeta zaradi luknje v zakonu,
ki jima dovoljuje razstavljati živali, rojenih v ujetništvu.
To vključuje tudi tiste, ki jih parijo z rešenimi divjimi delfini,
ki potrebujejo rehabilitacijo in ki jih nato izpustijo.
Praksa reševanja, parjenja in izpuščanja
omogoča tem parkom, da lahko nadaljujejo predstave
in njihova vrata lahko ostajajo odprta.
Medtem ko avstralski parki delfinov ne smejo loviti
in ne smejo uvažati zdravih divjih delfinov,
to ostaja realnost zabavne industrije živali drugod po svetu.
Pri ulovu je skupna točka zajetja obalno japonsko mesto Taiji.
Vsako leto, od septembra do marca,
na tisoče delfinov in drugih malih kitov naženejo
v Tihi zaliv v Taijiu,
kjer jih lokalni ribiči brutalno zakoljejo,
saj jih obravnavajo bodisi kot vir zaslužka ali kot škodljivce.
Opazili so tudi trenerje delfinov, ki pomagajo ribičem,
utjerati delfine u zaljev,
da le-ti prizanesejo nekaj delfinom.
Te nato prepeljejo v akvarije in delfinarije po svetu.
Če je ugled države in njen moralni napredek
lahko sojen na podlagi ravnanja z živalmi,
kaj nam to pove o Avstraliji?
Kaj nam to pove o Novi Zelandiji?
O Združenih državah?
O Kanadi?
O Mehiki?
O Združenem kraljestvu?
O Izraelu?
O Španiji?
Kaj to pove o nas, o naši vrsti?
V zapisani zgodovini je bilo ubitih 619 milijonov ljudi.
Samo v treh dneh pa ubijemo enako število živali
in to brez vključenih rib in drugih morskih živali,
katerih število smrti je tako veliko, da je merjeno v tonah.
Ampak preden jih ubijemo, jih moramo razmnoževati,
zapreti in izkoristiti
za hrano...
za razvedrilo...
za oblačila...
in za raziskave.
Njihova življenja so od rojstva do smrti
pod nadzorom industrije, ki jo zanima izključno dobiček.
Imperij
trpljenja
in krvi.
Plačana je s strani potrošnikov, ki jim je bilo rečeno, da je tako ravnanje etično.
Prosta reja, lokalno in ekološko.
Da so bile njihove smrti humane
in da se mučenje živali ne dogaja tu, v naši državi.
In tudi če se, bo naša vlada, naša oblast
našla način, da to izkorenini.
In mi kot potrošniki imamo le malo razlogov, da bi mislili drugače,
saj je uživanje in izkoriščanje živali normalno,
ker to počnemo že od nekdaj.
Ker so izdelki na policah naših trgovin
tako daleč od posameznikov, ki so nekoč obstajali,
nekateri le kratek čas,
nekateri leta brez prizanašanja.
Posamezniki, naši dragi spremljevalci, ki jih imamo tako radi, in ki delijo z nami
sposobnost občutiti ljubezen.
Veselje.
Bridkost in žalovanje.
Ki z nami delijo zmožnost trpljenja.
Našo voljo do življenja,
do svobode,
z željo, da jih ne vidimo kot objekt,
ne kot korist za druge,
ampak kdo so kot posamezniki.
Bitja s pravico
in ne kot enota proizvodnje.
Ne kot zaloga.
On, ona in oni, ne »to.«
Resnica je,
da ne obstaja human način ubiti nekoga, ki želi živeti.
Ni vprašanje ravnanja
iskanja boljših načinov za napačne stvari.
Večje kletke, manjša gostota naseljenosti
ali nežnejši plin.
Sami sebi govorimo, da so živeli dobra življenja
in da pri koncu niso vedeli, kaj jih čaka
in niso čutili nič.
Ampak ni tako.
Njihove zadnje ure, minute in sekunde
so vedno polne straha in bolečine.
Vonj po krvi
in kriki drugih živali,
s katerimi so si delili svoja življenja.
Nikoli z voljo ali z željo po smrti,
ampak z voljo do življenja,
mrzlični boj do njihovega zadnjega vdiha.
Nikoli jim ne pokažejo usmiljenja ali prijaznosti.
Namesto tega jih
zasmehujejo,
pretepajo,
brcajo
in odvžejo kot lutke iz cunj
ali pošljejo v klavnico, ker so se rodile napačnega spola.
Vzamemo jim njihove otroke.
Vzamemo jim njihovo svobodo.
Vzamemo jim njihova življenja,
pošiljamo jih žive in zdrave v klavnice,
samo da pridejo nazaj v obliki zapakiranih kosov mesa.
Govorimo si, da se je nekako na tej poti
zgodilo nekaj humanega in etičnega.
In v tem procesu ranimo tudi sebe.
»Svetovna zdravstvena organizacija je zjutraj objavila poročilo
o nevarnosti procesiranega in rdečega mesa.«
Uničujemo svoje okolje,
saj z živinorejo proizvedemo več toplogrednih plinov kot katera koli druga industrija,
sekamo gozdove in koljemo naše avtohtone vrste živali,
da lahko naredimo prostor za farme.
Samo govedo zaužije količino hrane,
ki bi zagotovila kalorične potrebe 8,7 milijard ljudi
in kljub temu eden od devetih ljudi – 795 milijonov –
trpi za kronično podhranjenostjo. 844 milijonom primanjkuje čiste vode,
medtem ko je 1000 litrov vode potrebnih za 1 liter mleka
ter 15.000 litrov za en kilogram govedine.
In kljub vsemu še vedno upravičujemo živinorejo z izgovorom
da je normalna, potrebna in naravna.
Da so v živalskem kraljestvu vrste manjvredne od nas,
ker nimajo naše inteligence in zato,
ker so šibkejše in se ne morejo braniti.
Verjamemo, da smo si v naši premoči
zaslužili pravico uveljavljanja moči, avtoriteto in dominanco
nad tistimi, za katere mislimo, da so manjvredni, za lastne kratkovidne cilje.
Taki izgovori so bili že uporabljeni. Uporabili so jih:
belci, da so lahko zasužnjili črnce
jim vzeli njihovo zemljo in njihove otroke,
nacisti, da so lahko pobili Žide,
moški, da so lahko utišali in zatirali ženske.
Ali smo znova in znova obsojeni na ponavljanje zgodovine?
Ali nas ta superiornost, ta čista sebičnost,
definira kdo smo kot vrsta?
Smo sposobni narediti nekaj več?
Več informacij: www.vegan.si Brezplačna pomoč: www.izziv.si
Prevod in lektura: Klavdija Rebula,Tea Miklič, Branislava Vičar, Katjuša Jašovec Tomažič
»Ravnokar smo se vrnili v hotel, kjer smo pogledali posnetke
od danes, iz klavniških ograd, kjer je bil novorojen kozlič.
Mislimo, da obstaja možnost, da je še vedno živ, zato se vračamo.