Från djur vi föraktar som själlösa,
i skog, fält och gryt,
ekar skriket ut för att vittna,
om själlösheten hos människan.
Bilderna som visas i denna film är inte från isolerade fall.
Allt material, om inget annat anges, har filmats i Australien, men
representerar mestadels industristandarder i västvärlden.
De flesta betraktar sig som djurälskare.
Vi ser dem inte som objekt
utan som komplexa varelser som vi delar vår jord,
våra liv,
och våra hem med.
Vi gläds av deras glädje,
vi våndas av deras smärta,
prisar deras intelligens och individualitet
när vi välkomnar dem in i våra familjer,
eller beundrar dem i deras naturliga miljö.
Tanken på att i onödan orsaka dem smärta eller lidande är, för många, outhärdlig.
Så för dem som är vår mat, kläder eller underhållning,
väljer vi att tro på ett narrativ som minimerar
eller helt och hållet eliminerar deras lidande.
Den pittoreska, familjeägda gården och den ikoniska, vördsamma bonden.
En human och smärtfri död, ett litet pris gladeligen betalat för ett lyckligt liv.
Ett upplägg av ömsesidig nytta.
Undangömt av detta narrativ, bortom synhåll, bortom kännedom,
upphör de att vara individer, och blir istället boskap,
ansiktslösa produktionsenheter i ett system av obegriplig skala,
undantagna de djurskyddslagar som vi tillämpar våra sällskapsdjur.
Deras lidande är osett och ohört.
Deras värde är fastställt enbart utifrån deras människonytta,
rationaliserat utifrån en tro på vår egen överlägsenhet
och en föreställning om den starkes rätt.
En föreställning som måste ifrågasättas.
Grisar
Används för mat, underhållning, forskning
På 1960-talet fanns det ungefär 50 000 grisgårdar i Australien.
Idag, finns det färre än 1 400.
Trots detta har antalet grisar som föds upp och slaktas för mat ökat.
År 2015 stod 49 gårdar för 60% av landets totala grispopulation.
De flesta grisar som föds upp för mat börjar sina liv i grisningsboxar,
en liten box med en fixeringsbur,
utformad för att låta kultingarna få di av sin mamma, suggan,
samtidigt som den hindrar henne från att röra sig.
Förekomsten av dödfödda eller mumifierade kultingar
ökar som regel för varje grisning då suggornas kroppar gradvis tappar
förmågan att hantera de stora kullarna som industrin kräver.
Av de kultingar som överlever födseln kommer 10-18% att dö innan avvänjning,
på grund av sjukdom, svält eller uttorkning,
eller när de av misstag krossas till döds av sina fixerade mödrar.
Inkluderat i dödssiffran är minstingarna i kullarna,
som inte anses vara lönsamma och därför dödas av personalen.
De som överlever de första dagarna stympas, utan smärtstillande,
deras svansar och tänder klipps för att minimera kannibalism…
och deras öron klipps eller märks med brickor, för att identifiera dem.
När de är 3-5 veckor gamla skiljs de från sina mödrar och sätts i tillväxtboxar.
De flesta kommer att skickas till slakt ungefär fem månader senare.
Med tiden flyttas de till slakt- svinsboxar, ihopträngda i sin egen avföring.
Vissa gyltor behålls i syfte att ersätta suggorna i avelscykeln,
noggrant utvalda utifrån deras potential att producera stora kullar.
De flesta grisgårdar använder artificiell inseminering snarare än naturlig parning,
då detta möjliggör befruktning av upp till 30-40 honor från en enda galt.
Genom att onanera galtarna kan arbetarna utvinna sperman,
som sedan injiceras i suggorna med hjälp av en kateter.
Galtar används för att stimulera honorna att komma i brunst,
men hindras från att genomföra parningen.
När befruktning bekräftats flyttas suggan till en av två olika avdelningar
där hon kommer att spendera hela sin 16 veckor långa dräktighet.
Liggbås är individuella burar där suggorna, likt fixeringsburarna i grisningsboxar,
bara kan ta enstaka steg framåt eller bakåt
och inte har någon möjlighet att vända sig.
Trots att detta gradvis fasas ut av majoriteten av Australiens grisgårdar,
förblir liggbåsen lagliga och inga straffpåföljder åläggs de som spärrar inne
suggor längre än den frivilliga gränsen på fem dagar.
Detta är likt det skenförbud på liggbås som råder inom EU
som i verkligheten tillåter liggbås i upp till 4 veckor per dräktighet.
Om valet ges väljer grisar att uträtta sina behov
långt bort från där de äter och sover.
Den extrema trångboddheten sätter djupa spår i deras psyke.
Alternativet, gruppboxar,
håller dräktiga grisar sammanträngda i fållor av betong.
Brist på plats och stimuli kan orsaka aggressivitet bland grisarna.
De som faller ner i utgödslingssystemet genom glapp i golvet
kommer att svälta ihjäl eller drunkna i floden av avföring.
En vecka innan beräknad förlossning,
flyttas de till grisningsboxarna,
där de kommer att vara under de kommande 4-6 veckorna.
Då suggan inte kan motionera kommer hennes muskler försvagas till den grad
att hon får svårigheter att stå upp eller ligga ner…
För att minimera muskelförtvining tvingas hon att stå upp minst en gång dagligen.
Hon kommer få trycksår från de hårda ytorna…
Eller framfall och infektioner av den fysiska påfrestningen
av upprepade grisningar och dåliga förhållanden…
… vilket kan leda till partiell förlamning,
som hindrar henne från att nå mat och vatten i främre delen av hennes bås…
… eller även leda till hennes död.
Hon kommer hjälplöst titta på medan hennes kultingar insjuknar och dör,
eller stympas och misshandlas av arbetare tills de tas ifrån henne.
Hon kommer utstå denna cykel fyra gånger under loppet av två år
innan hon ersätts och skickas till slakt,
eller dödas och dumpas på plats.
Begreppet "frigående" betyder bara att grisar föds utomhus i små hyddor,
men spenderar sedan resten av sina liv i skjul,
utsatta för samma trångboddhet, hälso- och beteendestörningar som andra grisgårdar,
medan de står knädjupt i sin egen avföring.
Grisar kan leva upp till 10-12 år, men de flesta dödas efter bara 5-6 månader.
På gården blir de hopfösta på lastfordon,
och körs ofta långa sträckor till slakteriet
utan mat, vatten eller skydd från extrema temperaturer.
På slakteriet får de vänta i små bås av betong eller metall,
vanligtvis över natten, även nu utan mat och begränsad tillgång till vatten.
På morgonen vallas de motvilligt till slaktlokalen,
ofta med en elektrisk pådrivare.
Den vanligaste bedövningsmetoden som används vid grisslakt i Australien,
av alla stora slakterier och som sägs vara det mest humana och effektiva alternativet,
är gasning med koldioxid.
Roterande burar sänker två eller tre fullt medvetna grisar åt gången
ner i schakt fyllda med den högkoncentrerade gasen,
där deras ögon, näsor, bihålor, hals och lungor börjar fräta
medan de kvävs.
Lägre koncentrationer av koldioxid skulle orsaka mindre smärta och stress,
men det skulle ta mycket längre tid innan grisarna förlorar medvetandet,
och är därför inte ekonomiskt gångbart.
Suggor skickas ensamma in i gondolerna.
På grund av deras storlek är gasen inte lika effektiv,
och vissa är fortfarande medvetna när de kommer ut,
i sånt fall blir de bedövade med elchocker.
På andra sidan av schaktet tippas de ut,
och får då sina halsar uppskurna, varpå de förblöder.
Bedövning med elchocker används på mindre slakterier,
och har en mycket högre risk för misslyckanden.
Felaktig strömstyrka, positionering av elektroderna, tidslängd som elchock ges,
eller att halsen inte skärs upp i tid,
kan leda till att grisen endast är lamslagen och oförmögen att röra på sig
men fortfarande kapabel att känna smärta,
eller återfår medvetandet medan hen förblöder.
Blinkade ögon och rytmisk andning är starka indikatorer på medvetande.
En efter en dödas de i varandras åsyn.
Bultpistoler är ett annat alternativ som används av mindre slakterier.
Den penetrerande varianten avfyrar en stång genom djurets skalle
för att permanent skada dess hjärna,
och förhindra djuret från att återfå medvetandet,
medan icke-penetrerande bultpistoler, likt en hammare, orsakar trubbigt trauma.
Effektiv bedövning kräver att pistolen vinklas och positioneras
på rätt plats på huvudet,
vilket ofta är svårt om huvudet inte hålls fast.
Eftersom de har sett sina kullkamrater dödas framför dem,
eller känt lukten av blod på golvet,
undviker de att gå in i bedövningsboxen.
Bultpistolen är desto mindre effektiv på större grisar, så som suggor.
För dem kan ett gevär behöva användas.
I dessa fall blir precision ännu svårare.
Efter att de har avblodats släpps de ner i ett skållkar
för att mjukgöra deras skinn och avlägsna borst och hår.
De som inte har bedövats och avblodats ordentligt dör slutligen genom drunkning.
Restprodukterna – skinn, ben, klövar, inälvor och fett –
skickas för att processeras till ister
för senare användning i mat, tvål, smörjmedel och biobränslen,
eller andra produkter som gelatin.
Vildsvin introducerades till Australien av den första flottan
och finns nu i 40 procent av landet,
primärt i Queensland och New South Wales.
Sporten "grishundning" innebär att jägare släpper hundar, tränade att vara aggressiva,
för att spåra, jaga och sarga levande grisar,
och håller fast dem
tills jägarna kommer ikapp och slutligen dödar dem med en kniv.
Trots att vildsvin anses som skadedjur,
är det inte ovanligt att jägare släpper loss griskultingar i naturreservat
så att de kan återkomma senare och jaga dem.
Värphöns
Används för mat
För värphöns börjar livet på kläckeriet.
Ägg från avelshöns lagras, inkuberas och kläcks inom loppet av 31 dagar.
Ungkycklingar sorteras utifrån kön på olika rullband.
På Australiens största kläckeri har kycklingarna blivit genetiskt modifierade
så att tupparna har en annan färg än hönsen, för snabbare sortering.
Då de själva aldrig kommer att producera ägg
och dessutom är av en helt annan ras än kycklingar avsedda för kött,
anses tupparna vara en avfallsprodukt,
likaså de höns som anses vanskapta eller svaga.
I sin första dag i livet separeras de från de friska hönsen och placeras på ett
separat rullband och släpps ner i en industriell kvarn.
Denna praxis är laglig och anses human av RSPCA.
Mindre kläckerier använder koldioxidgas,
eller kväver kycklingarna i plastpåsar.
Alla kommersiella äggfarmer – oavsett om kycklingar föds upp
i bur, frigåendes inomhus eller utomhus, ekologiskt, eller RSPCA-godkänt –
dödar sina tuppkycklingar,
totalt ungefär 12 miljoner per år i Australien.
Samtidigt kommer de friska hönsen smärtsamt att avnäbbas.
Höns avnäbbas för att minimera skadan de kan åsamka varandra
i fångenskap på äggfarmer.
Kycklingarna staplas sen i tråg och transporteras till uppfödningsgårdar,
där de kommer att stanna i fyra månader, tills de börjar lägga ägg.
Ett litet antal tuppar slipper kvarnen
för att tillsammans med ett urval av höns befrukta och lägga ägg i syfte att
avla nästa generation på kläckeriet.
De resterande hönsen skickas till äggfarmer över hela landet.
Av de 18 miljoner värphöns som finns i Australien
bor två tredjedelar av dem i bur.
Varje stall kan innehålla uppemot 100 000 värphöns, med 4 till 20 höns per bur,
vilket motsvarar en yta mindre än ett A4-papper per höna.
De har varken plats att sträcka sina vingar eller utöva sina naturliga beteenden
som exempelvis sandbad, sitta på pinne eller söka efter mat.
Som följd av årtionden av genetisk manipulering och selektiv avel,
lägger de nästan ett ägg om dagen, sammanlagt 330 ägg per år,
jämfört med 10-15 ägg som en vild höna skulle lägga.
Med tiden kommer den dåliga miljön och den fysiska stressen av upprepade värpningar att
påverka deras hälsa negativt; deras fjädrar fälls gradvis
och kammen bleks successivt, ett vanligt tecken på blodbrist.
Dödsfall i burarna är vanligt
och som följd av stallens enorma storlek kan lång tid gå innan det upptäcks,
vilket tvingar de överlevande att bo ovanpå de ruttnande kadavren.
I nyare bursystem fångas avföringen på rullband under burarna,
medan avföringen i äldre bursystem hamnar på hög under dem.
Fåglar som lyckas rymma från burarna kommer att dö i gödselgroparna under dem.
Vid 18 månaders ålder, efter att levt över ett år i bur, har deras äggproduktion
minskat till den grad att de anses förbrukade.
Då blir de avpopulerade – dragna från sina burar och packade i lådor,
vilket ofta leder till benfrakturer som följd av den vårdslösa hanteringen.
"Hur ofta bryts deras ben?"
"Varje gång jag håller i en så är de brutna."
"Varenda gång."
"Sluta gnäll, annars bryter jag ditt andra ben."
Antingen blir de gasade och sedan begravda eller processerade,
eller så skickas de till slakt. Sedan ersätts de av nya, 4 månader gamla höns.
Fram till 2016,
fanns ingen nationell standard för vad som klassas som frigående höns.
Idag går minimigränsen för dessa gårdar på ett hektar tomtmark
per 10 000 höns – en per kvadratmeter –
dock kommer de spendera majoriteten av tiden ihopträngda i stora stallar.
Kycklingar bildar naturligt en social hierarki, en så kallad hackordning,
men kan bara känna igen ungefär 100 andra kycklingar.
I stall med tusentals andra fåglar,
resulterar deras oförmåga att upprätthålla hackordningen i kaos.
De svagare fåglarna blir näbbade och har ingen möjlighet att fly.
Sjukdomar sprids snabbt.
Ett utbrott av fågelinfluensa på en äggfarm i New South Wales år 2013,
som tros ha haft sitt ursprung i vilda ankor,
resulterade i att 400 000 hönor avlivades.
Många av de större gårdarna med frigående höns har även burhöns på samma fastighet,
och ägg från båda packas i samma lokaler.
En analys av The Australian Egg Corporation från 2009 fastställde att
så många som vart sjätte ägg som säljs som "frigående" har värpts av burhöns.
På samma sätt som på äggfarmer med burhöns,
skickas frigående höns till slakt när de är bara 18 månader gamla,
långt ifrån deras naturliga livslängd på 10 år.
På slakteriet hängs hönsen uppochner på en löpande lina.
De sänks sedan ner i ett bad med elektrifierat vatten för att bedöva dem
innan deras halsar skärs upp av en roterande klinga.
Men de som råkar lyfta sitt huvud kan missa elbadsbedövningen
och kommer att vara medvetna när deras halsar blir uppskurna
och slutligen drunknar i skållkaret senare i processen.
De slaktade hönsen hamnar till stor del i produkter där köttet är av lägre kvalitet,
så som färs, eller fjäderfämjöl för användning i husdjursfoder
eller för att matas tillbaka till lantbruksdjur.
Slaktkycklingar
Används för mat
Kycklingar som föds upp för kött, även kallad slaktkycklingar,
är en större ras än värphöns,
framavlade av människan för att snabbt växa sig stora.
Deras korta liv börjar på kläckeriet.
Trots att både tuppar och hönor används av denna industri,
använder dessa kläckerier också kvarnar…
eller gaskammare,
för svaga eller vanskapta fåglar som inte förväntas växa till slaktvikt.
De överlevande, dagsgamla kycklingarna transporteras till produktionsanläggningar.
År 2016 fanns det fanns det 530 kycklinggårdar i Australien,
deras sammanlagda populationer uppgick till ungefär 90 miljoner kycklingar.
Varje stall huserar 40 000-60 000 kycklingar.
I deras första vecka i livet ligger dödligheten normalt runt 4-6%.
vilket motsvarar 1600-3600 döda kycklingar per stall, ungefär 200-500 per dag.
Majoriteten av dessa hittas döda av arbetarna,
medan de som verkar svaga eller skadade kommer att dödas eller kastas bort levande.
"Jag dödade 465 stycken där inne."
"Jag har dödat knappt 1000 fåglar i tre stall."
"Det är inte bara de sjuka jag dödar."
"Jag dödar dem som fortfarande kan springa
men som jag vet inte är något bra."
"Spelar det någon roll om de fortfarande kvittrar där inne?"
"Ibland om de inte dödar dem ordentligt."
"Men allt jag gör är, jag bara greppar dem här bak i nacken..."
"Du vet att du har gjort rätt för det kvittras inte."
"Nacken är bruten."
"De kan inte kvittra."
"Du vet att du har gjort rätt när han inte kvittrar."
Allt eftersom de växer fyller de snabbt upp det tillgängliga utrymmet i stallet,
och lever ovanpå den ackumulerande avföringen.
Dödligheten minskar, men dödsfall är fortfarande en regelbunden förekomst.
Inte långt ifrån stallet läggs de döda kropparna på hög och komposteras.
Selektiv avel, motionsbrist på grund av trångboddhet,
artificiell belysning och flitigt bruk av antibiotika för ökad näringsupptagning,
har resulterat i att moderna slaktkycklingar
når slaktvikten på 3 kilogram på bara 35 dagar,
en dramatisk ökning från deras naturliga tillväxt till 2 kilogram på 96 dagar.
Deras kroppar har oerhört svårt att hantera denna extrema fysiska påfrestning,
vilket vanligen orsakar störningar i skelett, hjärta och metabolism.
90% av dem som överlever till slakteriet har märkbara avvikelser i sitt rörelsesätt.
Stallen rengörs inte under hela den 5 till 7 veckor långa cykeln,
vilket orsakar höga koncentrationer av ammoniak som irriterar och fräter deras hud
och orsakar andningssvårigheter.
Kycklingar som säljs med märkningen "RSCPA-approved"
ges en enda sittpinne som löper ner längs mitten av stallet,
utöver detta är förhållandena och processen identiska.
Avpopulering sker i dunkel belysning mitt i natten,
när fåglarna är som lugnast och ur stånd att se vad som pågår.
Vanligtvis uppfångas de för hand av uppdragsanställda arbetslag
och pressas ner i backar,
backar som med gaffeltruck lastas in i lastbilar inför transport till slakteriet.
Likt värphöns hängs de vårdslöst upp i benen på en löpande lina…
sedan bedövas de i ett elbad,
och de fåglar som lyfter sina huvuden fortsätter fullt medvetna vidare
till att få sina halsar uppskurna av en roterande klinga.
En arbetare står redo vid sidan med en kniv för de fåglar som missade klingan.
Kalkoner
Används för mat
Uppfödda kalkoner har selektivt avlats
till att växa sig så stora att de inte längre kan para sig naturligt.
Kalkonuppfödarna förlitar sig därför på artificiell inseminering,
som i detta fall från en gård med frigående kalkoner i delstaten Victoria.
Detta anses som standard praxis
på Australiens få kalkonkläckerier.
De är mycket nyfikna fåglar som föds upp i snarlika omständigheter som slaktkycklingar,
med 10 000-14 000 kalkoner per stall, vilket motsvarar sex kalkoner per kvadratmeter.
Genetisk manipulering och konstgjord belysning för att maximera utfodring,
bidrar till en tillväxt som är det dubbla av deras vilda motsvarigheter.
De når fort en vikt som deras fötter inte kan stödja.
Då de lever i sin egen avföring blir sår snabbt infekterade.
Dödligheten ökar med åldern
till ett genomsnitt på 3-5% för hönorna
mot slutet av deras 12 veckors långa liv i stallen,
och 10-12% för tupparna mot slutet av deras 16 veckors långa liv.
Döda fåglar dumpas på hög som skräp.
Resten körs med lastbil till slakteriet,
där de slås, sparkas och misshandlas
innan de hängs uppochner på slaktlinan.
Mindre slakterier använder individuella slaktkoner.
Fyra till fem miljoner dödas varje år i Australien,
de flesta köps och konsumeras i juletid.
Under resten av året, ibland flera år, är de frysta.
Ankor
Används för mat, underhållning, kläder
Likt slaktkycklingarna används kvarnar även på kläckerier för ankor,
för de svaga och vanskapta som inte förväntas överleva uppfödningen.
Likheterna är många mellan uppfödning av ankor gentemot slaktkycklingar och kalkoner.
Fraktade från kläckeriet i sin första dag i livet,
föds ankungarna upp i snabbt tempo under sju veckor,
tillsammans med tusentals andra
i stallar som sällan rengörs, där sjukdom och dödsfall är vanligt.
Ankor är vattenlevande djur, deras ben och höftleder är naturligt svaga
då de normalt inte behöver bära sin egen kroppsvikt under längre perioder.
Där ytvatten finns kan ankor flyta länge,
vilket minskar trycket på deras muskler och skelett.
Dock, när de nekas tillgång till ytvatten,
så som på de flesta farmer i Australien, inklusive de som klassas som frigående,
tvingas ankor att bära hela sin kroppsvikt på sina ben i upp till sju veckor
– ofta mycket längre än så för avelsankor –
vilket resulterar i förlamning, dislokerade leder och brutna ben.
Selektiv avel i syfte att föda upp ankor snabbare och till högre vikter,
ihop med den skrala utvecklingen
av deras unga skelett,
lägger ytterligare påfrestningar på deras redan svaga ben och höftleder.
Utan vatten för att ens kunna doppa sina huvuden,
kan ankorna inte hålla sina ögon, näsborrar och fjädrar rena,
vilket ökar risken för sjukdom och blindhet.
De lever i sin egen avföring vilket resulterar i höga halter av ammoniak
som orsakar svåra frätskador på deras fötter och förvärrar sår och skador.
De usla förhållandena, samt trångboddheten,
leder ofta till nervsjukdomar där inkoordination, tremorer i huvud och nacke,
följs av paralys, krampanfall, koma och död.
När sjuka eller skadade ankor hittas av arbetarna,
dödas de genom att få sin nacke bruten.
Efter 49 dagar samlas de i backar
som av gaffeltruckar placeras i lastfordon som sedan åker till slakteriet.
Många överlever inte färden.
Likt kycklingar och kalkoner,
hängs ankorna uppochner efter benen på en slaktlina.
Elbadsbedövningen, återigen, är inte effektiv alla gånger,
och många fåglar är fullt medvetna när de får sina halsar uppskurna
och slutligen dör av blod- förlust eller av att drunkna i skållkaren.
2018 hade tre delstater i Australien,
av djurskydds- skäl, infört förbud på nöjesjakt av änder
men i Victoria, Sydaustralien och Tasmanien,
är sporten fortfarande laglig under den årliga jaktsäsongen.
Beståndet av vattenfåglar i Victoria har minskat stadigt,
och nådde i 2017 sin lägsta punkt på 34 år,
trots detta fortsätter jakten, motiverat av en ökad affärsverksamhet
i de landsbygdssamhällena som omger våtmarkerna,
samt glädjen och tillfredsställelsen som jägarna upplever.
Datorsimuleringar samt observationer från djurskyddare
indikerar att jägarna skadeskjuter minst lika många fåglar
som de dödar och infångar, vilket betyder att tusentals ankor
lämnas att lida eller dö av sina obehandlade skador.
Dessutom har kropparna av många fridlysta arter,
som den sällsynta och utrotningshotade vattrade anden,
hittats i våtmarkerna under jaktsäsong,
då jägarna antingen inte lyckas artsbestämma fåglarna före avfyrning,
eller bara avfyrar ändå.
Omkring 80% av världens dun och fjädrar,
som används i föremål så som jackor, sovsäckar och sängkläder, kommer från Kina,
där dun och fjädrar ofta plockas från levande ankor och gäss.
Fjädrarna slits vårdslöst från fåglarnas hud,
vilket lämnar öppna och blodiga sår,
en process som upprepas flera gånger innan de slutligen slaktas.
Även leverantörer som med certifikat hävdar att dunet inte plockats från levande fåglar
har påvisats plocka dun från levande fåglar.
I slutändan är det inte möjligt att veta om en specifik dunprodukt
i Australien eller någon annanstans kommer från dessa farmer.
Kor
Används för mat, underhållning, kläder, läkemedel
Kor, likt människor, är moderliga varelser
som knyter nära, starka band till sina barn,
och måste först få barn för att producera mjölk.
På mjölkgårdar tvångsbefruktas de
varje år för att hålla igång mjölkproduktionen,
vanligtvis genom artificiell inseminering snarare än naturlig betäckning.
Detta innebär att en arm förs in i kons anus
för att hålla fast hennes livmoderhals medan tjursperma injiceras vaginalt.
De separeras från sina kalvar bara ett fåtal timmar efter födsel
så att mjölken som är avsedd för dem istället kan säljas för mänsklig konsumtion.
I dagarna efter separationen,
bölar mammorna natt och dag,
i hopp om att få återförenas med sina barn.
Deras sorgearbete kan ta flera dagar, även veckor.
Hanarna, även kallad tjurkalvar,
anses värdelösa av mejeriindustrin
då de aldrig kommer producera någon mjölk.
I fem dagar hålls de isolerade tills dess att de vallas in i lastfordon,
och skickas till slakteriet.
De kan frånhållas mat i upp till 30 timmar innan de bringas om livet.
Utsvultna, förvirrade, och desperata efter närhet,
råmar de efter sina mammor från båsen på slakteriet,
där de kommer att dödas följande morgon.
De som undkommer elbedövningen eller som inte bedövats ordentligt
dödas medan de är medvetna.
Cirka 700 000 tjurkalvar slaktas som restprodukter av mejeriindustrin
varje år bara i Australien.
En fåtal tjurkalvar bevaras i 20 veckor,
då de slaktas för att säljas som kalvkött.
Kvigkalvarna hålls också isolerade,
matade med mjölkersättning,
för att eventuellt anslutas till cykeln av tvångsbefruktning.
2-3 gånger om dagen vallas korna till mjölkstationen
och ansluts till industriella mjölkmaskiner.
Under naturliga förhållanden kan kor leva upp till 20 år.
På mjölkgårdarna håller de bara ut i 4-8 år,
vissa – kända som "downers" – dukar under för påfrestningen
av löpande tvångsbefruktningar samt att producera uppemot 10 gånger mer mjölk
än vad de naturligt skulle göra,
medan resten skickas till slakt när deras mjölkproduktion börjat avta
eller de skadats bortom räddning.
Även nötköttsindustrin föredrar artificiell inseminering framför naturlig betäckning.
Kalvar som föds upp för kött utsätts för en rad smärtsamma kirurgiska ingrepp
utan bedövning, däribland avhorning…
öronmärkning…
kastrering, antingen med en kniv,
eller med ett gummiband,
som spänns åt ovanför testiklarna,
för att strypa blodflödet tills de skrumpnar och faller av.
Och märkning med brännjärn.
De som insjuknar får sällan veterinär- vård och deras tillstånd försämras snabbt.
Farmaka som antibiotika, tillväxthormoner, vitaminer och tillskott,
och progesteron för att upprätthålla graviditeten injiceras…
eller införs vaginalt…
eller oralt.
Dessa, och andra vanliga rutiner som sortering eller graviditetskontroller
innebär att nötdjuren motvilligt vallas fram bland stängslen
och in i tvångsspiltor för individuella undersökningar.
"Vänd dig om för fan, din dumma satkärring!"
"Kom igen, din feta skit!"
Ungefär 40% av Australiens totala tillgång på nötkött
och 80% av köttet som säljs i stora, nationella dagligvaruaffärer
kommer från nötdjur som har spenderat de sista 10-15 procenten av sina liv
ihoptryckta i karga utfodringsinhägnader,
där de göds med spannmål fram till slakten vid 18 månaders ålder.
De tvingas in i en bedövningsbox, varifrån de desperat försöker fly.
"Oh yeah!"
"Lugna ner dig för fan, din fitta."
Bultpistol är den vanligaste metoden för att bedöva kossor,
men de små pistolerna i synnerhet är ofta inte verksamma på dessa stora djur,
och orsakar bara smärta och begränsad rörlighet, men inte medvetslöshet.
Gevär är ett mer sällsynt alternativ.
Utöver att se på medan djuren före dem bedövas,
dödas, och ibland även processeras,
tvingas de i många fall även att höra sitt öde från det intilliggande rummet.
För kor som slaktas medan de är dräktiga är blodet från deras ofödda kalvar,
känt som fetalt kalvserum,
mycket värdefullt för läkemedelsindustrin
och säljs för uppemot $600 per liter.
Skinnet från korna och tjurkalvarna skickas till garverier för att bli läder,
av vilket majoriteten exporteras utomlands.
Det är en vanlig missuppfattning
att läder är en biprodukt av köttindustrin som minskar svinn.
Det vore mer korrekt att säga att läder är en medprodukt,
som ofta är värt mer än köttet
till den grad att fler och fler djur
dödas för sitt skinn snarare än sitt kött.
Billigt läder som används i skor, väskor och andra accessoarer
importeras till Australien, USA och Europa
från utvecklings- länder så som Indien och Bangladesh.
Då kor anses heliga inom Hinduismen,
är deras slakt förbjuden i 24 av Indiens 29 delstater.
För att slakten skall vara laglig,
måste korna först transporteras hundratals eller tusentals kilometer
till en av de fem undantagna delstaterna, eller över gränsen till Bangladesh.
Beroende på rutten och antalet djur
– ibland tusentals – kan mycket av transporten ske till fots.
Inför färden fästs klövbeslag med spik
och spända rep träs genom deras näsor.
Längs vägen kollapsar många av utmattning, hunger och törst,
men tvingas upp igen per åtstramning av repet i näsan, svansbrytning,
prygel med käppar, eller av att få chilipeppar gnuggat i deras ögon.
Resten av färden lastas de på och av lastbilar,
deras horn kan punktera varandras hud och benbrott är vanliga.
De som klarar sig hela vägen till slakteriet dödas i varandras åsyn
utan att först bedövas.
Vissa blir även flådda levande.
Skinnen blötläggs i giftiga kemikalier,
som kan orsaka cancer eller kroniska hudsjukdomar,
ofta av barn.
Det grundläggande konceptet för rodeor
är fysisk kontroll och dominans av svagare, mer sårbara varelser.
Kalvar, stutar och oxar provoceras fysiskt
för att underhålla publiken
i de 240 rodeo event som hålls årligen runtom Australien.
Vanligtvis är de stillsamma djur men bakom scenen får de utstå svansvridningar,
elchocker,
och andra fysiska övergrepp,
säval som ryttarsporrar och hårtsittande remmar runt buken,
för att få dem att "bocka" och framstå som vilda.
Då hög intensitet och risk är centrala delar av en underhållande show,
är skador ofrånkomliga.
"Han har bara lite svårt att få stuten upp på alla fyra."
"Han kommer att använda sin kraft, sin styrka för att få stuten upp från marken."
"Jag säger er, den här stuten vill verkligen inte
samarbeta med cowboyen här ikväll, folket."
"Ja, jag får säga det, han vill inte ha något
att göra med tävlingen här ikväll."
"Tro aldrig att dessa nötdjur inte behandlas väl,
för de behandlas fullkomligt enastående."
Lassokastning innefattar att skräckslagna kalvar och stutar infångas
medan de försöker undfly, vilket våldsamt rycker dem till marken,
och ofta resulterar i krosskador, brutna ben, horn och även nacke,
ledbandsslitningar, inre blödningar och vävnadsskador i underhuden.
Får
Används för mat, kläder
Vinterlammning är när tackor betäcks
så att de lammar under vintermånaderna,
då skiljs alltså lammen från tackorna på våren när betesmarkerna är som bördigast.
Detta innebär att lammen kan växa snabbare,
men även att 10-15 miljoner nyfödda lamm – cirka en på fyra –
dör inom 48 timmar efter födsel på grund av exponering till den bistra kylan.
För fårbönder är detta dock att föredra då det sänker foderkostnaden
jämfört med lammningar i de varmare månaderna.
Merinofår, som står för omkring 80% av allt ull som produceras i Australien,
har framavlats för att ha rynkig hy
vilket resulterar i enorma mängder ull
men som samtidigt gör dem mycket mer sårbara för blåflugeangrepp.
För att minska nedsmutning och blåfluge- angrepp hos lammen som lever till sommaren,
blir deras svansar kuperade eller helt avklippta,
och ofta utsätts de samtidigt för "mulesing",
vilket innebär att huden på deras rumpor
samt svansroten flås med en ullsax.
Om lammen är yngre än 6 månader
är det lagligt att göra detta utan bedövning.
Fårklippare får betalt per klippt får, inte per timme,
därför prioriteras snabbhet över precision,
och det finns inga krav på formell träning eller certifiering.
Efter några få år, när de inte längre kan producera tillräckligt med ull
för att anses lönsamma, skickas fåren till slakt,
medan lamm som föds upp enbart för sitt kött dödas mellan 4 till 12 månaders ålder,
långt ifrån deras naturliga livslängd på 12-14 år.
19 miljoner av de 32 miljoner får som dödas årligen i Australien
går genom djurauktioner,
en mellanhand mellan gårdar och slakterier eller privata köpare,
där djur, även inkluderat nötdjur, kalvar, hästar, fjäderfän och grisar,
säljs på budgivning.
Värmestress, dehydrering, utmattning eller förevarande tillstånd
är vanliga dödsorsaker på djurauktioner.
De flesta fåren köps av slakterierna för deras kött.
Inget djur går självmant mot sin död på ett slakteri.
Återigen, elchocksbedövning är ofta inte verksam,
och vållar bara smärta och ytterligare förskräckelse hos djuren
i deras sista stund i livet.
Bedövning med bultpistol är inte bättre.
"Gör som du blir tillsagd."
"Stå still, för fan."
"Sitt, ligg, lägg dig på rygg, japp."
"Duktig pojk, ta av dig ditt huvud nu, japp."
"Han gör som han blir tillsagd."
Oavsett hur effektiv en bedövning verkar vara,
är det omöjligt att veta med säkerhet vare sig ett djur
har blivit fullkomligt medvetslös och okänslig för smärta,
eller bara lamslagen och inkapabel att röra sig men fortfarande känner allt.
I rädslan och desperationen av att ha konfronterats med kropparna framför dem
lyckas vissa att, för en kort stund, fly
innan de tvingas tillbaka till sin plats med vetskapen att de står på tur.
Getter
Används för mat, kläder
Getter föds upp för mjölk under liknande omständigheter som kor,
kontinuerligt bekfruktade för att försäkra ett oavbrutet flöde av mjölk.
Med bara ungefär 65 gårdar är det en nischad industri i Australien
som marknadsför getmjök som ett mer lättsmält alternativ,
lämpligt för dem med allergier mot komjölk.
Globalt sett dricker fler människor mjölk från getter än från något annat djur.
Bockkillingar kommer aldrig producera någon mjölk
och ses därför som en avfallsprodukt och dödas på gården kort efter födsel.
Getkillingar, däremot, föds upp för att producera mjölk.
Vissa gårdar kommer dock att föda upp bockkillingarna för deras kött.
De lakterande mödrarna mjölkas två gånger om dagen
i uppemot 10 år innan de slaktas.
På sin höjd producerar de 4 liter mjölk per dag som antingen säljs färsk,
eller förädlas till ost, smör, glass, yoghurt eller tvål.
Australien är världens största exportör av getkött,
varav majoriteten skeppas till USA.
Enbart 10% av köttet kommer från uppfödda getter, medan resten
kommer från förvildade tamgetter
som medfördes till Australien av europeiska kolonister.
Dessa vilda, frigående getter fångas in och transporteras till
utfodringsinhägnader, så kallade getdepåer, där de göds inför slakten.
Att gravida getter skickas till slakt är inte ovanligt,
och ofrånkomligen kommer vissa föda under transporten eller i inhängnaderna
strax innan de vallas till slaktlokalen,
och deras ungar kvarlämnas att dö, av svält eller utsatthet,
ropandes på sina döda mammor.
Fisk
Används för mat, forskning
Lax är den mest ätna fiskarten i Australien,
med en årlig konsumtion på 40 000 ton.
De odlas i stora kassar under vatten,
huvudsakligen i vikarna på Tasmaniens syd- och västkust,
på grund av den svalare havstemperaturen.
Varje kassodling rymmer uppemot 60 000 fiskar,
förflyttade från kläckeriet på fastlandet vid 12-18 månaders ålder.
I takt med att de växer minskar utrymmet i kassodlingarna
tills de är tätt ihoppackade.
En studie om odlad lax i Australien, Norge, Chile, Skottland och Kanada från 2017
påvisade att ungefär hälften av fiskarna i dessa odlingar är döva
på grund av deformationer i innerörat som orsakats av deras accelererade tillväxt.
Världsarvet Macquarie Harbour, på Tasmaniens västkust,
har landets högsta koncentration av kassodlingar,
och tre laxindustrins viktigaste aktörer, – Tassal, Huon och Petuna –
har vardera flertalet odlingar där, med upp till 2 dussin kassar per odling.
Under en 1-årsperiod fram till september 2016, hamnade över 21 000 ton fiskmat
och otaliga mängder avföring i havsviken.
Så höga nivåer av förorening leder till farligt låga syrehalter
i vattnet och större risk för sjukdom,
vilket bidrar till ett högt antal dödsfall i odlingarna.
Flertalet incidenter av massdöd, mellan 2015 och 2018,
har hänförts till en kombination av kvävning på grund av låg syrehalt,
mänskliga fel samt sjukdom.
Den största av de tre företagen, Tassal,
skryter om en överlevnadsgrad på 83% i deras kassodlingar.
Efter 15–18 månader i dessa kassodlingar, när de väger cirka 7kg,
skördas laxen genom att sugas upp igenom foderrör
och in i en farkost där de antingen dödas direkt
eller transporteras levande i kärl till en bearbetningsanläggning på fastlandet.
Barramundi odlas i alla delstater i Australien förutom Tasmanien.
I de kyligare, södra delstaterna,
odlas de inomhus i små bassänger tillsammans med tusentals andra.
I de norra delstaterna,
odlas de antingen i kassar till havs, likt laxar,
eller i utomhus- dammar på land, som även används för öring.
Den påstådda humana metoden att skörda och döda odlad fisk
är att suga upp och lägga dem i isbad där de fryser ihjäl.
Det är långt ifrån humant och är istället en utdragen och smärtsam död
och det kan ta upp till en halvtimmme innan döden inträffar.
Fisk som dödas för sashimi, en japansk delikatess där färskhet är fundamentalt,
blir stuckna i huvudet innan halspulsådern skärs upp
och placeras sedan tillbaka i isbadet för att förblöda.
Affärer och restauranger som visar upp levande fisk
tillåter kunder som vill ha det färskaste möjligt
att välja vilka individer de vill skall dö.
Tre fjärdedelar av havsmaten som konsumeras i Austalien importeras från andra länder,
varav räkor, lax samt tonfisk är de mest populära.
Kommersiella trålfiskare drar stora nät genom vattnet bakom dem,
och fångar urskillningslöst alla djur i sitt kölvatten.
Omkring 85% av världens fiskbestånd
fiskas nu till deras fulla kapacitet eller överfiskas.
I denna takt
förväntas våra hav vara tömda på fisk vid år 2048.
Kaniner
Används för mat, kläder, experimenterande, sällskap
Kaninuppfödnings- industrin i Australien är mycket ansträngd.
Oerhört smittsamma, insektsburna sjukdomar, introducerade för att utrota vilda kaniner,
kan snabbt utplåna en hel gård,
medan andra gårdar kämpar för att konkurrera med
de billigare kaninerna som dödats av jägare.
Kaniner som föds upp för sitt kött spenderar hela sina liv
i gallerburar ovan marken,
ur stånd att utöva sina naturliga sätt, som att gräva, gömma sig eller hoppa.
På golvet under dem anhopas deras avföring
och skapar höga halter av ammoniak.
Honkaniner som hålls för avel kan tvingas leva under dessa förhållanden
i upp till 56 veckor samtidigt som de producerar 7 kullar.
Kaniner, som kan leva upp till 8–12 år, dödas vanligtvis när de är 12 veckor gamla.
3 000-4 000 kaniner används för forskning och tester
varje år i Australien,
många av dem kommer från denna anläggning i Victoria.
De flesta pälsprodukter som säljs i Australien har importerats,
mycket av det har skördats från kaniner.
Klädesmärket Akubra stängde ner sin australiensiska produktion i 2015
och började importera kaninpäls från Europa.
Australien importerar även päls från Kina, världens största pälsexportör.
Av de tio kaninpälsfarmer som besöktes av en undercover utredare
bedrev hälften plockning av päls från levande kaniner,
en process som upprepas var tredje månad.
Emellertid lever kaninerna i gallerburar.
Plockning ger längre, och därför mer lönsamma, hår
jämfört med klippning.
När kaninerna åldras avtar deras pälsväxt,
och inför den sista skörden hängs de upp och flås,
ibland medan de fortfarande lever.
12 kaniner dödas för att framställa filt för en enda hatt från Akubra.
Globalt dödas över en miljard kaniner årligen för sin päls.
Minkar
Används för kläder, kosmetika
Minkpäls är vanligt i klädesplagg,
accessoarer och även ögonfransförlängningar.
Då det inte finns några minkfarmer i Australien,
importeras deras päls från andra länder.
I det vilda uppgår en individs revir
upp till 2 500 tunnland våtmark.
Trots generationer av avel för päls,
har dessa naturligt nyfikna och enstöriga djur
påvisats lida stort av fångenskapet,
inskränkta i små gallerburar där kronisk tristess och stress
leder till självskada och stereotypiskt beteende.
Minkar som används för avel hålls i dessa burar i 4–5 år,
där de varje år föder kullar med 3–4 överlevande ungar,
som slaktas och flås vid 6 månaders ålder.
Gaskammare eller förslutna lådor som fylls med avgas
är vanliga metoder för avlivning av minkar,
men är inte alltid dödliga och resulterar i att vissa vaknar medan de flås.
"Ja, han sprattlar och sparkar..."
"Gömmer sig under liken för luft..."
Anala elchocker eller nackbrott
är vanliga alternativ.
"Han andas fortfarande"
Rävar
Används för mat, underhållning
Rävar är världens näst mest uppfödda djur för päls, efter minkar,
och har många liknande problem.
Kinesiska pälsdjursuppfödare hävdar att deras vinstmarginaler är så små
att de inte har råd att döda rävar
med annat än de mest brutala metoder,
och många flås levande för att spara tid och arbete.
Introducerade till Australien av brittiska kolonister för traditionell rävjakt
och senare för att kontrollera spridningen av förvildade kaniner,
anses rävar nu vara ett skadedjur över hela landet,
med ett bestånd som uppskattas till över 7 miljoner.
Att jaga och skjuta rävar
på privat mark är lagligt i alla delstater.
Det vanligaste medlet för beståndsbekämpning är natriumfluoracetat, "Gift 1080",
som av misstag ofta intages av inhemsk fauna
eller av sällskapsdjur, bland annat hundar.
Gift 1080 är färg-, lukt- och smaklöst,
och orsakar en lång, plågsam död hos alla dess offer.
Hundar
Används för sällskap, underhållning, forskning, kläder
Trots att Australien, EU och USA
har förbjudit importen av päls från hund och katt,
har undersökningar visat att kinesisk hund- och kattpäls
felaktigt säljs som räv, kanin eller mink.
Ungefär 2 miljoner hundar och katter avlas, stjäls eller plockas upp från gatorna
varje år i Kina,
trycks in i gallerburar,
och transporteras i vissa fall i flera dagar utan mat eller vatten,
för att hängas, förblödas, misshandlas eller strypas till döds
eller även flås levande.
Omkring 450 000 valpar säljs årligen i Australien.
Cirka 85% av dessa kommer från oregistrerade uppfödare,
men då regleringen är minimal,
kan även registrerade uppfödare bedriva valpfarmer,
där både ren- och blandrasiga valpar produceras i stora antal
för att säljas i djurbutiker eller på nätet.
I dessa fabriker är det fullkomligt lagligt
att, 23 timmar per dygn, hålla tikar instängda i kala betongceller
i bodar där de befruktas kontinuerligt.
De nekas kärlek och sällskap,
och behandlas istället som avelsmaskiner.
Dessa söta valpar säljs för tusentals dollar,
och lider ofta av sjukdomar eller andra hälsomässiga åkommor,
eller beteendestörningar,
som följd av förhållandena de utsatts för på farmerna,
samt generationer av selektiv avel.
"Hej, hur mår du?"
"Jo, bra. Kommer du få in flera golden retrievers?"
"Öh, ja, golden retrievers, om jag inte misstar mig, kommer in på lördag."
"Nu på lördag? Jaha, okej."
"Och... Var kommer de ifrån? Kommer de från en..."
"Vi har vår egen uppfödare."
"Är det en valpfarm?"
"Självklart inte."
"Åh, de är så vackra!"
"Och det är en bra uppfödare?"
"Ja, definitivt, de är registrerade."
"Så det är inte liksom... Jag har hört dåliga saker om valpfarmer...
Det är väl inte en valpfarm?" "Självklart inte."
"Valpfarmer ger riktigt sjuka valpar."
"Sjuka valpar."
Samtidigt uppskattas 200-250 000 övergivna eller hemlösa hundar och katter
avlivas varje år på djurhem och härbärgen runtom i landet,
en stor majoritet av dem är friska men oönskade.
Trots flertalet publicerade skandaler på senare år,
fortsätter hundkapplöpning med greyhounds att vara en stor och mäktig
gambling- och underhållnings- industri i Australien och runtom i världen.
I den snabba accelerationen och extrema hastigheten
som dessa stora hundar jagar lockbetet runt banan
är kollisioner, vurpningar och skador ofrånkomliga,
varav de vanligaste är muskelslitningar, ligamentrupturer och tarsalbensfrakturer.
Varje vecka rapporteras uppåt 200 skadade hundar på australiensiska kapplöpningsbanor,
av vilka ungefärligen 6-10 hundar antigen dör på banan
eller avlivas efteråt.
Greyhounds naturliga livslängd är 12–14 år.
Tävlingshundars "karriärer" börjar kringsvid 18 månaders ålder,
och avslutas när de är 4,5 år gamla.
I New South Wales håller deras karriärer,
i genomsnitt bara 363 dagar.
13 000–17 000 unga greyhounds dödas varje år i Australien.
Av de 97 000 greyhounds som avlades i New South Wales
i 12-årsperioden fram till 2016,
avlivades 50–70% eller mer då de ansågs vara för långsamma,
eller olämpliga för kapplöpning.
Ett växande bevisunderlag har fastställt
att greyhounds ofta dödas på inhumana sätt,
där tränarna föredrar de billigare alternativen av att skjuta eller klubba dem
framför att betala en veterinär för avlivningen.
Hundarnas kroppar dumpas sedan i gropar på privat mark
eller lämnas i buskmarker.
En statlig utredning från 2015 i New South Wales
fastslog att levande djur används som lockbete i träningen av greyhounds,
trots att detta är olagligt,
och så mycket som 85–90% av tränarna
dresserar sina hundar på detta sätt.
Otaliga skräckslagna kultingar, kaniner, pungråttor, kycklingar och källingar
har levande slitits i stycken i syfte att lära dessa
normalt sett fromsinta, duvna djur att springa runt en bana.
Hästar
Används för underhållning, forskning, läkemedel, mat
Hästars skelett är inte färdigutvecklat förrän ungefär 5 års ålder,
men deras karriärer börjar gemenligen när de är 2 år gamla
på grund av lockelsen av högre vinstsummor
och snabbare avkastning.
Detta ökar drastiskt risken för skador,
och uppemot 80% lider av skenbenssmärta,
och stressfrakturer i metakarpalbenen.
Undersökningar från efter kapplöpningar har påvisat hög prevalens
av blod i hästarnas luftstrupar och lungor,
tillsammans med allt vanligare och allvarligare abscesser i hästarnas magar
i takt med att träningen och kapplöpningen fortsätter.
På banan blir de smärtsamt piskade för att få dem att springa snabbare.
Tävlingsreglerna begränsar piskandet i startskedet av loppet,
men i de sista hundra meterna, när hästarna är utmattade
och mindre kapabla att svara på kommandon, finns det inga gränser
och de piskas besinningslöst fram till mållinjen.
Hinderbanelopp är statistiskt sett 19 gånger farligare än slätlopp,
och kraftiga fall är en vanlig företeelse.
Ungefär hälften av hästarna som är involverade i hinderbanelopp
i Australien försvinner varje år
och lämnar tyst industrin under okända omständigheter,
och kommer aldrig att tävla eller höras vid igen.
Eller så dödas de på banan,
med gröna skärmar uppförda för att blockera åskådarnas vy.
Nationellt registreras 11 000–12 000 nya tävlingshästar varje år,
och ungefär samma antal lämnar industrin,
oftast på grund av svaga prestationer, opassande temperament eller skador.
Många av dessa processeras av en rackare,
och kommer att bli foder för husdjur eller matas till greyhounds inom hundkapplöpning.
Andra förs till en av två licensierade hästslakterier
som sedan exporterar köttet för mänsklig konsumtion.
Hästar används också inom rodeor.
Kameler
Används för underhållning, kläder, forskning, läkemedel, mat
Kameler medfördes till Australien på 1800-talet för att användas för transport,
och frisläpptes i samband med bilarnas uppkomst.
År 2008 uppskattades populationen till ungefär 600 000,
vilket ledde regeringen till att driva en gallring av beståndet
som resulterade i att antalet halverades.
Primärt sköts de från helikoptrar
men även genom att samla ihop och transportera dem till slakterier
för att sedan exporteras till USA och Mellanösten,
en verksamhet som fortsätter än idag.
De har varit fria hela sina liv och undsluppit kontakt med människor,
så den plötsliga fångenskapen och osympatiska hanteringen
är fullkomligt främmande för dem.
"Han är lite arg."
"Ja, han är fan jättearg, kompis."
"Men gå framåt då för fan, din dumma fitta!"
Ett ökande antal viltfångade kameler
omdirigeras till kamelmjölkgårdar, en expanderande industri
som marknadsför sin produkt som ett nyttigare alternativ till komjölk
och ett mer sparsamt alternativ till avlivning.
Möss
Används för forskning, sällskap
Mellan 6 och 8 miljoner djur
används för forskning och försök varje år i Australien,
varav 1-2 miljoner är möss.
Många av dessa experiment involverar kirurgiska ingrepp utan bedövning
eller att mössen exponeras för gifter eller sjukdomar.
I slutändan kommer alla möss som utsatts för forskning eller försök att dödas
då de enligt lagen inte får släppas ut från laboratorierna.
Gasning med koldioxid eller överdosering av narkosmedlet isofluran
genom gasning eller injektion, är två vanliga sätt att döda möss på
när de har tjänat sitt syfte.
Nu för tiden siktar denna vetenskapliga utforskning och dess fynd
in sig på nyanser inom mänsklig fysiologi,
vartill djur inte är lämpliga modeller.
En studie från 2015 av The National Institutes of Health i USA
fann att hela 95% av alla mediciner
som påvisats vara säkra och effektiva i djurförsök
sedan fallerat i kliniska studier på människor.
Ett okritiskt förlitande på resultaten av djurförsök
och avfärdande av potentiellt mer tillförlitliga alternativ
som nyttjar mänsklig vävnad och celler,
kadaver, simulatorer och datamodeller,
kan ha kostat hälsan och livet på tiotusentals människor…
och miljarder av djur.
Exotiska djur
Används för forskning, underhållning
Hundratals makaker, silkesapor och babianer
förses årligen till australiensiska forskningslaboratorier
av tre statligt finansierade avelsanläggningar.
Hårt bevakat och undangömt från allmänheten,
utför dessa laboratorier en rad olika biomedicinska experiment
på dessa högt intelligenta djur, innan de kasseras.
Andra primater hålls fångna på circus,
där de bara släpps ut från den extrema långtråkigheten i sina burar
när de skall uppträda inför publik…
Eller på djurparker.
Tillfångatagna lejon och tigrar i Australien tjänar samma syfte,
de lever ett liv av tristess och frustration
för underhållningen av betalande besökare.
På ytan kan utställningar som uppvisar dessa och andra exotiska djur
inspirera till förundran och förtjusning, men få gäster stannar länge nog för att
lägga märke till repetitiviteten i deras beteenden,
tecken på ett psykologiskt tillstånd, vanligt bland alla djur i fångenskap,
som kallas "zookos".
På Sea World, i Queenslands tropiska hetta,
finns Australiens enda isbjörnar.
Dessa djur är naturligt anpassade
för arktiska förhållanden och har i det vilda
dokumenterats simma över 70km på bara 24 timmar,
med en genom- snittlig årlig vandringssträcka på 3 000km.
Här är de begränsade till en inhägnad
på ungefär 30 gånger 40 meter under hela sina liv.
Sälar och delfiner
Används för underhållning
Sälshower är populära attraktioner på djurparker.
där sälar dresserats till att, inför en stor publik, utföra konster för mat.
"Och det är en garanti att din havsmat kommer från ett fiskeri
som skyddar fiskbestånd, jobb och miljön."
I fållorna bakom kulisserna utstår de samma bedrövelse som alla andra djur i fångenskap,
oavbrutet simmar de runt i cirklar, eller ylar ut i förtvivlan.
I det fria simmar delfiner uppemot 65km per dag
och är hela tiden i rörelse – sökandes efter mat,
och leker och tampas inom sin grupp.
Likt människor och hominider delar de
egenskaperna självmedvetenhet, intuition och empati.
Det finns ingen fångenskapssituation
som kan förse alla de beteende- mässiga behoven som dessa högt intelligenta,
kognitivt komplexa varelserna har.
Cirka 80% av delfinerna hos Sea World Australien
är födda i fångenskap och kan därför aldrig släppas fria,
hela deras liv består bara av dagliga uppträdanden för mat.
Att nå den idealiska graden av hunger innan showerna
är en avgörande faktor för ett bra uppträdande,
i det som kan argumenteras vara parkens allra mest populära attraktion.
Med över $133 miljoner i inträdesavgifter per år,
spenderas mindre än 1% på deras flitigt marknadsförda
forsknings-, räddnings-, och rehabiliteringsinitiativ.
Australiens regering fastställde år 1985
att inga fler delfinarier får etableras,
och existerande sådana skall fasas ut,
efter att de mottagit bevis för att valdjur i fångenskap
lider av stress, beteendestörningar, förökningssvårigheter,
hög dödlighet och kortare livslängd,
trots att de på ytan kan verka tillfreds med sina omständigheter.
Idag återstår bara två anläggningar,
som kan fortsätta sin verksamhet på grund av ett kryphål
som tillåter dem att behålla och visa upp djur födda i fångenskap,
inklusive dem som avlats från räddade vilda delfiner
som själva krävs bli rehabiliterade och frisläppta.
Sysslan med att rädda, avla och frisläppa,
möjliggör för dessa parker att hålla genpoolen stark
vilket försäkrar att showerna kan fortsätta och portarna kan hållas öppna.
Trots att australiensiska delfinarier
inte kan fånga och importera friska vilda delfiner, förblir detta en verklighet
inom djurunderhållnings- industrin på andra ställen i världen,
och den japanska kuststaden Taiji är oftast där infångandet sker.
Varje år mellan september till mars,
vallas tusentals delfiner och andra små valdjur
in i den fridfulla viken i Taiji
och slaktas brutalt av lokala fiskare
som ser dem antingen som en inkomstkälla eller som skadedjur.
Delfintränare har observerats medan de assisterar fiskarna
i att valla in delfinerna,
och plockar ut de få som besparas slakten
och istället transporteras till akvarie- parker och delfinarier runtom i världen.
Om en nations storhet och moraliska progression
kan avgöras utifrån hur den behandlar sina djur…
Vad säger det då om Australien?
Vad säger det om Nya Zeeland?
USA?
Kanada?
Mexiko?
Storbritannien?
Israel?
Spanien?
Vad säger det om oss, som art?
Under hela vår nedskrivna historia har 619 miljoner människor dött i krig.
Vi dödar lika många djur var tredje dag,
och detta inkluderar inte ens fisk och andra havslevande djur
vars dödssiffror är så höga att de bara mäts i ton.
Men innan vi dödar dem, måste vi avla dem…
Inspärra och utnyttja dem,
för mat...
underhållning...
kläder...
och forskning.
Hela deras liv, från födsel till döden,
kontrolleras av industrier som bara bryr sig om vinst.
Ett imperium...
av lidande...
och blod.
Betalat för av konsumenter som fått berättat för sig att djurens behandling var etisk.
Frigående, närproducerat, ekologiskt.
Att deras död var human,
att djurplågeri inte händer här i vårt land,
och om det gör det så kommer vår regering, våra myndigheter,
att få reda på det och stoppa det.
Och vi, som konsumenter, har ingen anledning att tro något annat,
eftersom att äta och använda djur är normalt,
vi har ju alltid gjort det.
För att produkterna till salu i butikshyllorna
är så långt bort från de individer som en gång existerade,
vissa bara en kort stund,
vissa i åratal utan benådning.
Individer som med oss och de sällskapsdjur vi älskar så hjärtligt,
delar förmågan att känna kärlek.
Lycka.
Sorg och att sörja.
Som delar med oss förmågan att lida.
Vår önskan att leva,
att vara fri,
att inte ses som objekt,
inte för vår nytta till andra,
utan för dem vi är som individer.
Varelser i vår egen rätt,
inte enheter av produktion,
inte boskap.
Han, hon, och hen, inte "det".
Sanningen är att,
det finns inget humant sätt att döda någon som vill leva.
Det är inte en fråga om behandling,
eller bättre sätt att göra fel sak.
Större burar, färre djur per yta,
eller en mindre smärtsam gas.
Vi säger oss själva att de har levt goda liv,
och i slutändan, visste de inte vad som väntade
och kände ingenting.
Men det gör de.
I deras sista timmar, minuter och sekunder,
finns alltid rädsla, finns alltid smärta.
Lukten av blod.
Skriken från deras artsfränder,
som de har delat sina liv med.
Aldrig en vilja eller önskan om att dö,
utan snarare en desperation att leva,
en frenetisk kamp till sitt sista andetag.
Och aldrig visas de nåd eller vänlighet,
istället blir de hånade,
utskrattade,
sparkade,
slagna,
kastade som trasdockor,
eller skickade till en kvarn för att de föddes med fel kön.
Vi tar deras barn.
Vi tar deras frihet.
Vi tar deras liv.
Vi skickar dem krya och hela in i slakteriet
och de kommer ut uppstyckade och förpackade på andra sidan,
och vi säger oss själva att på något sätt, längs med vägen,
har något humant och etiskt hänt.
I denna process skadar vi oss själva.
"Världshälsoorganisationen har publicerat en rapport denna morgon
om farorna med att äta processerat och rött kött..."
Vi förstör vår miljö,
och släpper genom djurhållningen ut mer växthusgaser än någon annan industri,
skövlar våra skogar och dödar våra inhemska djur
för att skapa plats åt våra djurfarmer.
Världens alla nötdjur konsumerar på egen hand en kvantitet mat
som motsvarar kaloribehovet av 8,7 miljarder människor,
och ändå lider var nionde människa – 795 miljoner –
av kronisk undernäring, och 844 miljoner har inte tillgång till rent vatten
samtidigt som 1 000 liter vatten går åt för att producera 1 liter mjölk
och 15 000 liter för ett kilogram nötkött.
Men ändå fortsätter vi att rättfärdiga djurhållningen
och hävdar att det är normalt, nödvändigt och naturligt.
Att djurriket, eller vissa arter inom det,
är sämre än oss för att de saknar vår specifika typ av intelligens,
för att de är svagare och inte kan försvara sig.
Vi tror att vi, i vår uppenbara överlägsenhet,
har rätten att utöva makt, auktoritet och herravälde
över dem vi anser mindre värda än oss, för våra egna kortsiktiga syften.
Det är ett rättfärdigande som har använts förut.
Av vita människor för att förslava svarta,
eller för att ta deras mark och deras barn.
Av nazisterna för att mörda judar.
Av män för att tysta och förtrycka kvinnor.
Är vi dömda att upprepa historien om och om igen?
Definierar detta överlägsenhets- komplex, denna rena själviskhet,
vilka vi är som art?
Eller är vi kapabla till någonting mer?
"Du har just ätit, och hur än skrupulöst slakthuset är
dolt av dess graciösa avstånd, finns en medskyldighet."
"Vi kom just tillbaka till motellet och tittade på bilderna från idag
av slakteriets inhängnader, med den nyfödda geten,
och vi tror det finns en chans att han ännu lever, så nu är vi på väg tillbaka."